Постанова
Іменем України 
 
09 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 206/3939/23
провадження № 61-2692св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Гудими Д. А., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
заявник - комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради,
заінтересована особа - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2024 року в складі колегії суддів: Халаджи О. В., Канурної О. Д., Космачевської Т. В.,
 
Історія справи
Короткий зміст заяви
 
28 серпня 2023 року КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради звернулося із заявою про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку.
 
Заява мотивована тим, що 25 серпня 2023 року ОСОБА_1 госпіталізовано до психіатричного стаціонару у зв`язку з наявністю в нього тяжкого психічного розладу (діагноз): шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний синдром.
 
На думку комісії лікарів, необхідність примусової госпіталізації хворого зумовлена тим, що він становить небезпеку для себе та оточуючих.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року у складі судді: Маштак К. С., присяжні: Лещенко К. М. , Шафран С. В., заяву КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради задоволено.
 
Госпіталізовано ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.
 
Роз`яснено, що заява фізичної особи або її законного представника про припинення надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути подана через три місяці з дня ухвалення рішення суду про госпіталізацію у примусовому порядку.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
            суд встановив, що заінтересована особа виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, тому вважає за необхідне госпіталізувати його в психіатричний заклад у примусовому порядку на підставі статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» без його усвідомленої згоди;
комісія лікарів КП «ДБКЛПД» ДОР» встановила, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання (зокрема, спілкування формальне, орієнтування на побутовому рівні, емоційно сплощений, мислення аморфне, аутистичне, коло інтересів різко звужене, критика до стану свого здоров`я відсутня, занурений у світ своїх хворобливих переживань); мати ОСОБА_1 просила госпіталізувати її сина в лікарню у зв`язку з погіршенням стану здоров`я (він відмовлявся приймати їжу протягом 10 днів); ОСОБА_1 поставлено діагноз - шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний синдром; лікар-психіатр Єлізарова Н. М. підтвердила обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та вказала, що ОСОБА_1 необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
            суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу з діагнозом - шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний синдром, що становить безпосередню небезпеку для оточуючих, тому його госпіталізація до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди відповідає вимогам Закону України «Про психіатричну допомогу»;
доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду заяви не була присутня мати ОСОБА_1 , апеляційний суд не враховує, оскільки відповідно до протоколу судового засіданні від 29 серпня 2023 року під час вирішення питання щодо надання особі психіатричної допомоги була безпосередньо присутня його представник - адвокат Іванова В. М., яка представляла його інтереси на підставі доручення про надання безоплатної правової допомоги. Крім того, у вказаному протоколі судового засідання зазначено, що ОСОБА_2 не заперечувала проти заяви лікаря Єлізарової Н. М. щодо надання психіатричної допомоги (а. с. 12).
 
Аргументи учасників справи
 
23 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2024 року, в якій просить:
скасувати оскаржену постанову апеляційного суду;
передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
            відсутність законного представника ОСОБА_1 з числа осіб, визначених частиною першою статті 60 ЦПК України, та адвоката під час розгляду справи апеляційним судом позбавила ОСОБА_1 можливості повноцінно скористатися правами, наданими статтею 43 ЦПК України. Апеляційний суд порушив основні засади (принципи) цивільного судочинства, а саме верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом;
            постанова Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у справі № 206/3939/23 прийнята з порушенням норм процесуального права, зокрема, пунктів 1, 2 частини третьої статті 2, частини першої статті 59, частини першої статті 60, частини першої статті 63, частини другої статті 341 ЦПК України;
            ця справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , оскільки стосується його права на охорону здоров`я та реалізації права на захист його інтересів під час судового розгляду шляхом обов`язкової участі адвоката чи законного представника. ОСОБА_1 відповідно до вимог ЦПК України позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
01 квітня 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником ОСОБА_2 , про участь у судовому засіданні відмовлено, справу № 206/3939/23 призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 01 квітня 2024 року зазначено, що:
наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що 25 серпня 2023 року ОСОБА_1 був госпіталізований до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, оскільки він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, які становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.
 
При обстеженні психічного стану комісія лікарів КП «ДБКЛПД» ДОР» виявила, що хворий ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання: спілкування формальне, орієнтування на побутовому рівні; емоційно сплощений; мислення аморфне, аутистичне, коло інтересів різко звужене; критика до стану свого здоров`я відсутня; занурений у світ своїх хворобливих переживань.
 
Відповідно до заяви матері ОСОБА_1 вона просила госпіталізувати її сина в лікарню у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, вказувала, що він відмовляється приймати їжу протягом 10 днів.
 
ОСОБА_1 поставлено діагноз - шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний синдром.
 
Лікар-психіатр Єлізарова Н. М. підтвердила обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначила, що ОСОБА_1 необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. 
 
Позиція Верховного Суду
 
У заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали (частина перша та друга статті 340 ЦПК України).
 
Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку (частина перша та друга статті 342 ЦПК України).
 
ЄСПЛ вказав, що «тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (ZAICHENKO v. UKRAINE (No. 2), № 45797/09, § 96 - 97, ЄСПЛ, від 26 лютого 2015 року).
 
Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абзац 3 статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
 
Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
 
Тлумачення вказаної норми свідчить, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу. 
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року  в справі № 2-1/07 (провадження № 14-9cвц18) вказано, що:
«надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.
Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.     Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу».
 
У мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України).
            
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
            у заяві від 25 серпня 2023 року ОСОБА_5 (мати ОСОБА_1 ) просила госпіталізувати ОСОБА_1 , оскільки погіршився його стан здоров`я (відмовляється приймати їжу 10 днів) (а. с. 5);
в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначав, що суд першої інстанції розглянув заяву без участі матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , участь якої забезпечило б повне встановлення обставин, які мають значення для справи, оскільки ОСОБА_1 був госпіталізований за її заявою (а.с. 34).
 
У справі, що переглядається: 
суди не звернули уваги на те, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу;
аналіз оскаржених рішень свідчить, що як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції не надали оцінки аргументам та доводам представника ОСОБА_1 ; 
суди не надали оцінки стану здоров`я ОСОБА_1 , який за твердженням матері відмовляється приймати їжу 10 днів, на предмет необхідності лікування особи лише в стаціонарних умовах.
 
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про задоволення заяви.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати та передатисправу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2024 року втрачають законну силу та не підлягають подальшому виконанню.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
                                                                                              Є. В. Коротенко 
 
                                                                                              В. М. Коротун
 
                                                                                              М. Є. Червинська