Справа № 161/22882/23 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/458/24  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 травня 2024 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2024 року,
                                          В С Т А Н О В И В:
У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що вона як власник житлового будинку, який знаходиться, за адресою: АДРЕСА_1 , підписавши 05 жовтня 2018 року відповідну заяву – приєднання до Типового договору розподілу природного газу, є споживачем природного газу.
Однак, жодних договорів безпосередньо з відповідачем АТ «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» щодо обслуговування газорозподільних мереж для розподілу природного газу вона не укладала. Також вважає, що оскільки АТ «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» не є ні власником, ні законним користувачем газорозподільної системи  - системи газових мереж в м. Луцьку Волинської області, то вимоги останнього до неї про стягнення неіснуючої заборгованості за послуги з обслуговування газорозподільних мереж для розподілу природного газу, яке ніким не проводилось, а отже сама послуга не надавалась, є необґрунтованими та безпідставними.
Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_2 просила суд: визнати дії відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» пов`язані з погрозами та вимаганням грошей за користування мережами, які йому не належать, за послуги, які він не має право надавати, на підставі належно не затвердженого тарифу – незаконними; визнати нарахований борг безпідставним та зобов`язати відповідача списати нараховану їй заборгованість; стягнути з останнього на свою користь відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 12000 грн.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , вважаючи його незаконним, прийнятим без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким визнати дії відповідача щодо вимагання від неї сплати коштів за надання послуг з розподілу природного газу незаконними, визнати нарахований їй борг безпідставним і зобов`язати відповідача списати нараховану їй заборгованість та стягнути відшкодування за завдану їй моральну шкоду у розмірі 600000 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову, дав невірну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам тим самим порушив вимоги чинного процесуального законодавства і як наслідок прийняв незаконне рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз», вважаючи оскаржуване позивачем рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити її без задоволення, а рішення без змін.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у провадженні суду знаходиться інша цивільна справа про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за надані послуги, виникнення якої позивач оскаржує у даній справі, то обраний останньою спосіб захисту порушеного права є неналежним і неефективним.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що позивач ОСОБА_2 є споживачем послуг з розподілу природного газу, які надаються відповідачем АТ «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» як власника житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказані послуги ОСОБА_2 відповідачем надаються згідно з договірними зобов`язаннями, що існують між сторонами спору з часу підписання позивачем заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу від 05 жовтня 2018 року АТ «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» здійснює діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії, рішення про видачу якої прийнято постановою НКРЕКП № 813 від 19 червня 2017 року із змінами внесеними постановою НКРЕКП № 914 від 31 травня 2019 року.
Також встановлено і дана обставина визнана позивачем ОСОБА_2 , що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2022 року у цивільній справі №161/2892/22, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року, з неї на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» вже було стягнуто заборгованість з оплати послуг розподілу природного газу у розмірі 7103 грн 06 коп. Зазначене рішення набрало законної сили.
Крім того встановлено і цю обставину не заперечував представник позивача під час розгляду даної справи апеляційним судом, що у провадженні місцевого суду знаходиться інша цивільна справа за позовом АТ «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» до його довірителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу, розгляд якої зупинено ухвалою суду.
У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами
Згідно з частиною першою статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Згідно з пунктом 2 Розділу ІІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року №2496 (далі - Правила) постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України.
Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.
Частиною першою статті 15, пунктом першим частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У своїй постанові від 26 січня 2021 року у цивільній справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду висновувала правову позицію, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:
кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;
особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
Аналіз зазначених норм матеріального права та судової практики Верховного Суду дають підстави вважати, що у разі заявлення кредитором позову про стягнення боргу, або коли такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора, визнання боргу безпідставним та зобов`язання останнього списати борг і відшкодувати йому моральну шкоду, як про це просила позивач у даній справі, не є належним способом захисту.
Саме такий висновок було зроблено судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного позивачем ОСОБА_2 заочного рішення, який, на думку колегії суддів, є правильний.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване позивачем заочне рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням вимог матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість прийнятого ним рішення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
                                               У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді