П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
03 травня 2024 року                                                                                            м. Київ
 
Справа № 759/17365/21
Провадження: № 22-ц/824/5044/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддівКулікової С. В.Нежури В. А. ,
 
розглянувши в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу адвоката Курило Вікторії Григорівни в інтересах  ОСОБА_1 
на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27 червня 2022 року 
та на додаткове рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 січня 2023 року, ухвалені під головуванням судді Журибеди О.М.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення понесених збитків за несвоєчасне виконання рішення суду,
 
у с т а н о в и в:
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.06.2011 року Святошинським районним судом               м. Києва було ухвалено рішення у справі № 2-2601/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 11913,75 грн, судові витрати в розмірі 239,13 грн, а всього стягнуто 12152,88 грн. Однак, вказане рішення суду фактично було виконано тільки 05.07.2018 року, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Позивач просить суд стягнути з  відповідача на його користь 3 % річних у розмірі 3626 грн, інфляційні втрати у розмірі 18768,75 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. у відповідності до ст. 625 ЦК України та постанови Верховного суду від 07.02.2018 року у  справі № 910/11249/17.
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 27 червня 2022 року  у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13 січня2023 року стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Не погодившись із такими судовими рішеннями, адвокат Курило В.Г. в інтересах  ОСОБА_1  подала апеляційні скарги.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що 08.11.2019 року позивач звертався до Святошинського районного суду м. Києва з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення понесених збитків за несвоєчасне виконання рішення суду. Ухвалою суду від 28.12.2019  позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду та повернуто позивачу. Позивач вважає, що таке звернення до суду із позовом зупинило перебіг строку позовної давності. Окрім того, вказувала, що аналогічна позиція висловлена Великою палатою Верховного Суду в постанові 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19. Отже, враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що в період з 08.11.2019 рік по 28.12.2019 рік строк позовної давності був зупинений, а тому, позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності. У зв`язку з цим, просила також скасувати й додаткове рішення.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Патюк С.О. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, з тих підстав, що 14 червня 2017 року відповідачка на підставі виконавчого листа №2-2601/11 від 13.08.2012 сплатила заборгованість у розмірі 13 569, 17 грн, а отже, рішення суду виконано відповідачкою 14.06.2017 року, відповідно, право на пред`явлення вимоги у порядку ст. 625 ЦК України виникло у позивача з 15 червня 2017 року. Окрім того, зазначила, що оскільки позов поданий до суду 31 липня 2021 року, розрахунок заборгованості має бути здійснений тільки до заборгованості, яка була наявна станом на 31 липня 2018 року, проте такої заборгованості станом на 31 липня 2018 року не існувало. Зазначила, що строк позовної давності потрібно обраховувати виходячи з фактичного виконання грошового зобов`язання - 14 червня 2017 року. Вказує, що ухвала про залишення позовної заяви без розгляду, що була постановлена на підставі позовної заяви від 08.11.2019, на яку посилається позивач, як на підставу для зупинення перебігу строку позовної давності, інша за своїм змістом та не тотожна з поточними позовними вимогами, у зв`язку із невідповідністю з періодами, за якими відбувається нарахування. 
Разом з тим, просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.06.2011 року у справі № 2-2601/1  стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 11913,75 грн, судові витрати в розмірі 239,13 грн, а всього стягнуто 12152,88 грн. 
Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання рішення суду 13.08.2012 року Святошинським районним судом         м. Києва було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.
05.07.2018 року державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Примак К.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 по виконанню виконавчого листа № 2-2601/11, виданого 13.08.2012 року Святошинським районним судом м. Києва, на підставі п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв`язку з фактичним виконанням рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 2-2601/11.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що станом на 05.07.2021 року заборгованість відповідачки складає 22394,75 грн із розрахунку: 3 % річних - 3626,00 грн за період з 16.06.2011 року по 05.07.2021 року; інфляційні втрати 18768,75 грн за період з 16.06.2011 року по 05.07.2021 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявне право нарахування на суму заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду згідно з ст. 625 ЦК України, проте, представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності до даних правовідносин. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 04.08.2021 року, а 05.07.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, то позовну давність слід рахувати з 05.07.2018 року. 
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про застосування строку позовної давності щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги,  колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої  суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором, або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Тобто, нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.
Так, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18.
З матеріалів позовної заяви убачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом 31.07.2021 року. Позовна заява прийнята судом 04.08.2021 року.
14 червня 2017 року відповідачкою сплачено заборгованість у розмірі 13 569,17 грн, включаючи виконавчий збір. Тобто, рішення суду відповідачкою виконано саме 14 червня 2017 року.
05.07.2018 року державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Примак К.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 по виконанню виконавчого листа № 2-2601/11, виданого 13.08.2012 року Святошинським районним судом м. Києва, на підставі п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв`язку з фактичним виконанням рішення Святошинського районного суду м. Києва по справі № 2-2601/11. 
Отже, відповідно до вищезазначених правових позицій, позивач мав право заявити свої вимоги за ст. 625 ЦК України в рамках певного періоду, розрахувавши інфляційні втрати та 3 відсотки річних з моменту виникнення заборгованості до 14 червня 2017 року, тобто, до моменту фактичного виконання рішення суду, але не більше ніж за три роки, що передували подачі такого позову. При цьому, право на пред`явлення такої вимоги виникло у позивача з 15 червня 2017 року.
З позовної заяви убачається, що позов поданий до суду 31 липня 2021 року, тобто, розрахунок сум для нарахування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, має бути зроблений до заборгованості, яка була наявна після після 31 липня 2018 року. Проте, такої заборгованості після 31 липня 2018 року вже не існувало.
На підставі наведеного, строк позовної давності слід обраховувати з фактичного виконання грошового зобов`язання, а саме 14 червня 2017 року.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто, позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому 14 червня 2017 року(дата погашення заборгованості) і є тією датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.
Тобто, по суті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте помилково виходив не з дати виконання зобов`язання, а з дати прийняття постанови державним виконавцем про закриття виконавчого провадження.
З урахуванням викладеного, строк позовної давності для позивача сплив 15 червня 2020 року.
Доводи позивача про зупинення строку позовної давності грунтуються лише на його припущеннях, позивачем не долучено до апеляційної скарги зазначену копію ухвали від 28.12.2019 року, якою позов від 08.11.2019 року було залишено без розгляду. Окрім того, дослідивши ухвалу з Єдиного державного реєстру судових рішень, зі змісту ухвали неможливо встановити зміст позовних вимог, обставини справи та їх тотожність із поточною позовною заявою,  а інших доказів на підтвердження вказаного позивач не надав.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на вище викладене, рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27 червня 2022 року підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а відтак апеляційну скаргу адвоката Курило В.Г. в інтересах  ОСОБА_1  слід задовольнити частково.
Що стосується доводів апеляційної скарги відносно додаткового рішення, колегія суддів відмічає наступне.
Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції вважав, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн підтверджені належними та допустимими доказами, окрім того, такий розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги,  колегія суддів ураховує наступне.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати  на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом,  а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
В матеріалах справи міститься, ордер серії АА № 1208504 від 15.04.2022 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3217 та договір № 15/04/22 про надання правничої допомоги від 15.04.2022 року.
Відповідно до п. 5.1. договору про надання правничої допомоги, сторони погодили вартість надання правничої допомоги у вищевказаній справі, в суді першої інстанції у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. та в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 
Відповідно до п. 5.2. до договору сторони погодили, що оплата здійснюється у повному обсязі протягом 10 днів з моменту прийняття судового рішення по суті кожною інстанцією, визначеною у п. 5.1. договору.
Однак, акти виконаних робіт, акти приймання-передачі наданих послуг у матерілах справи відсутні, що унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу.
Окрім того, у відзиві на апеляційну скаргу було заявлено вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. за договором № 15/04/22 про надання правничої допомоги від 15.04.2022 року, проте не підтверджено вищенаведеними доказами.
За таких обставин, колегія суддів, враховуючи вказані норми права, оцінивши належні та допустимі докази, подані сторонами, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, доходить до висновку про те, що представником відповідачки належним чином не обґрунтовано і не доведено перелік (обсяг) та вартість наданих нею як адвокатом послуг та витрат, понесених на виконання договору про надання правової допомоги від  № 15/04/22 від 15.04.2022 року.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  адвоката Курило Вікторії Григорівни в інтересах  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27 червня 2022 року змінити,  виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Додаткове рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви адвоката Патюк Світлани Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.      

Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                                         С. В. Кулікова

                                                                                                         
                                                                                                                   В.  А. Нежура