ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2035/21  Номер провадження 22-ц/814/1365/24	Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Одринської Т.В., 
суддів: Абрамова П.С., Панченка О.О., 
за участю секретаря: Сальної Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування витрат, понесених на утримання спільного майна
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Рудницької Алли Вікторівни на заочне рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 29 червня 2022 року, 
В С Т А Н О В И В :
У березні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом, у якому збільшивши позовні вимоги, прохав стягнути з ОСОБА_2 на його користь 390267,51 грн та з ОСОБА_3 на його користь 136520,18 грн на відшкодування витрат понесених ним на утримання спільного майна.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони є співвласниками нерухомого майна. З моменту визначення статусу майна, як спільної власності, весь тягар утримання майна продовжує нести лише позивач. Станом на листопад 2021 року ним було витрачено 1053575,38 грн. Вважає, що половина вказаних коштів має бути стягнута із відповідачів на його користь.
Заочним рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 29 червня 2022 року позов ОСОБА_1  задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на утримання спільного майна в сумі 390267,51 грн та судові витрати в сумі 2633,94 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на утримання спільного майна в сумі 136520,18 грн та судові витрати в сумі 2633,94 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі є співвласниками нерухомого майна, факт понесення позивачем коштів на утримання майна підтверджується матеріалами справи, при цьому відсутні докази понесення витрат відповідачами з утримання спільного майна.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Рудницька Алла Вікторівна, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Також прохала застосувати строки позовної давності.
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що в матеріалах справи відсутні докази жодної попередньої домовленості між позивачем та відповідачами щодо відшкодування останніми половини вартості робіт, що унеможливлює визначити, які саме витрати позивача на збереження спільного майна були необхідними, розумними та обґрунтованими. 
Також відсутні докази про домовленості між позивачем та відповідачами про порядок користування спільним майном та відсутні докази погодження конкретних витрат на утримання спільного майна згідно ч.1 та ч. 2 ст. 358 ЦК України. 
Вказувала, що одноособово приймаючи рішення про проведення ремонту, позивач приймав на себе відповідний ризик та обов`язок проведення цього ремонту без надання відповідачами коштів на проведення такого ремонту, а тому стягнення з ОСОБА_4 за понесені позивачем витрати на ремонт нежитлових приміщень та стягнення з ОСОБА_5 за понесені позивачем витрати на ремонт квартири АДРЕСА_1 , обмежує та порушує права відповідачів, які не розраховували на такі витрати.
Вважає, що усі витрати, понесені позивачем на ремонт спільного майна, здійснені ним із власної ініціативи, відшкодуванню не підлягають.
Вказувала, що із заявлених позивачем витрат за комунальні послуги, лише витрати на центральне опалення та утримання будинку і прибудинкової території пов`язані з витратами на управління, утримання та збереження квартири у розумінні ст.360 ЦК України.
При цьому, решта комунальних послуг, зокрема витрати на водопостачання і водовідведення, електроенергію, газ та інше, це комунальні послуги, які надаються споживачу і оплачувати їх має саме особа, яка їх споживає, тобто використовує для власних потреб, що прямо передбачено ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», тому підстави для їх задоволення відсутні.
Щодо витрат на централізоване опалення та утримання будинку і прибудинкової території, які є об`єктивно необхідними витратами на утримання квартири, то підстави для їх стягнення відсутні з огляду на відсутність належних та достатніх доказів понесення позивачем таких витрат.
У матеріалах справи відсутні докази і таких позивач не надав про те, чи укладені у нього договори із надавачами (виконавцями) послуг, які у нього відкриті особові (оперативні) рахунки по оплаті конкретних послуг за якими він має проводити оплату.
Щодо строків позовної давності зазначила, що позивач просить суд стягнути понесені ним витрати з 01.01.2015 року, однак позов був поданий до суду 11.03.2021, таким чином вимоги про стягнення з відповідачів за період з 01.01.2015 по 11.03.2018 є такими, що не підлягають задоволенню через сплив позовної давності 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що у період із 12 березня 1999 року до 17 травня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу за спільні кошти вони набули нерухоме майно.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року (справа № 1601/9434/12) визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частини такого майна:
квартири АДРЕСА_1 ;
приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;
приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ;
будівель та споруд продбази, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 ;
об`єкта незавершеного будівництва з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 1 000 кв. м, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5310436100:06:001:0266, розташованих за адресою: АДРЕСА_5 .
23 лютого 2017 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) укладено договори дарування частини незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 ; частини приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ; частини будівель та споруд промбази, розташованих за адресою: АДРЕСА_4 ; частини приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , які посвідчені приватним нотаріусом Ганночкою О.В., відповідні записи в реєстрі за № 395, № 397, № 401, № 399.
Судом також встановлено, що факт понесення позивачем витрат на утримання майна підтверджується відомостями КП ГІОЦ від 22.06.2020 №02-1641, ТОВ «Сокіл Полтавщина 2016» від 21.04.2020 №210420-1/СП-2016; КП «Кременчукводоканал», АТ «Полтаваобленерго», ТОВ «Житлорембудсервіс» від 23.04.2020 №01-05/243, ТОВ «Київські енергетичні послуги» від 17.06.2020 №25/4/7/30/15643, ГУ ДПС у Полтавській області(а.с.17), ТОВ «Полтаваенергозбут» від 15.05.2020 №02-9-1/2251, копіями квитанцій на переказ готівки(а.с. 19-61, 135-141), копіями актів виконаних робіт, рахунків-фактур і видаткових накладних(а.с.120-134).
Частинами 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази щодо укладення договорів із надавачами (виконавцями) послуг, відкритих особових рахунків по оплаті конкретних послуг за якими він має проводити оплату.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є співвласниками нерухомого майна, а матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували те, що вони несли витрати з утримання спільного майна.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно з ч.ч.1, 4 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.
У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
На підставі вимог ст.ст.66, 67 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).
Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до статті 151 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру) зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.
Згідно із статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.
Отже, слід дійти висновку, що як позивач так і відповідач повинні виконувати обов`язок по утриманню майна згідно своєї частки у квартирі та нести тягар відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними з цим майном.
Доводи апеляційної скарги про те, що оплату решти комунальних послуг, зокрема витрати на водопостачання і водовідведення, електроенергію, газ та інше, надаються споживачу і оплачувати їх має саме особа, яка їх споживає, тобто використовує для власних потреб, а тому відповідачі не повинні сплачувати за житлово-комунальні послуги, оскільки вони у квартирі не проживають, не заслуговують на увагу колегії суддів. 
Непроживання відповідачів у квартирі, яка належить їм на праві спільної власності, не звільняє відповідачів, як співвласників квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які необхідні для утримання  та збереження належного їм майна.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14) та повинна містить вичерпні обґрунтування щодо позовних вимог (ухвала ВССУ від 02.09.2015 р. (нов. розг. 336, ЦПК) - 49795252).
У випадку, якщо відповідач не знав про судовий процес або не був належним чином повідомлений про дати розгляду справи судом першої інстанції і, таким чином, був позбавлений можливості реалізувати свої права, передбачені ч. 3 ст. 267 ЦК України, відповідач не позбавлений можливості подати заяву про застосування строку давності в суді апеляційної інстанції (ухвала ВССУ від 11.03.2015 р. (поперед. 332 ЦПК) - 43115372, ухвала ВССУ від 08.07.2015 р. (нов. розг. 336, 338 ЦПК) - 46699492, ухвала ВССУ від 01.04.2015 р. (336, 337 ЦПК) - 43555379).
Заява про застосування позовної давності може бути також розглянута в апеляційному суді, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14).
Як вбачається з матеріалів справи, у суді першої інстанції інтереси відповідачів представляв адвокат Шапошник Р.Ф., який був повідомлений про розгляд справи та знайомився з матеріалами справи (т.1, а.с.101). Також адвокат Шапошник Р.Ф. брав участь у судовому засіданні 27 січня 2022 року, що підтверджується протоколом судового засідання (т.1, а.с.152).
Крім того, відповідачі були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи через оголошення (т.1, а.с.173, 174).
Таким чином, відповідачі знали про судовий процес та були належним чином повідомлені про дати розгляду справи судом першої інстанції, але не реалізували своє право для подачі заяви про застосування строків позовної давності.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимоги представника відповідачів про застосування строків позовної давності.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не знаходить.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Рудницької Алли Вікторівни – залишити без задоволення.
Заочне рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 29 червня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 травня 2024 року.

Головуючий                         Т.В. Одринська 

Судді                                                 П.С. Абрамов 

                                                                               О.О. Панченко