Номер провадження: 22-ц/813/1236/24 
Справа № 947/29154/21
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.04.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жихар Надія Петрівна,
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2022 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом,

встановив:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жихар Н.П., звернулась до суду із вказаним вище позовом, у якому просила зобов`язати ОСОБА_2 розблокувати каналізаційну ємність шляхом зняття болтів, відремонтувати забетоновану трубу водовідведення, надати позивачці доступ до її каналізації за адресою: АДРЕСА_1 до центральної каналізації, посилаючись на те, що на земельній ділянці яка перебуває у спільному користуванні сторін знаходяться комунікації з водопостачання та водовідведення, а також ємнісна каналізаційна споруда, куди входить її каналізаційна труба, а відповідач у вересні 2019 року забетонував вихід в ємнісну каналізаційну споруду, чим позбавив позивачку можливості користуватися каналізацією, що є порушенням її прав як власника домоволодіння.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жихар Н.П., звернулася з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповноту та неправильне надання судом оцінки доказам, що містяться у справі, вважає висновок суду про відмову в задоволенні її позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні є помилковим, оскільки вважає, що позивачкою доведені суду обставини якими обґрунтовується позов належними доказами, тому просила скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Скаржниця також зазначає, що наданими нею доказами підтверджується факт обладнання її будинку водовідведенням, а відповідачем фактично присвоєно собі систему її водовідведення, яка розміщена на земельній ділянці спільного користування за адресою: АДРЕСА_1 . Судом не були розглянуті подані стороною позивачки клопотання про ознайомлення із матеріалами справи; відкладення розгляду справи; витребування доказів у справі, які вона не може отримати самостійно та про виклик до суду представників ТОВ “Інфокс”.
У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавав, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
У судовому засіданні представник скаржниці адвокат Жихар Н.П. підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржниці адвоката Жихар Н.П. за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам відповідає.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 1 ст. 317,ч. 1 ст.321, ч.2 ст. 386, ст. 391 ЦК України і виходив з того, що позивачкою відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України не доведено суду підстав позову, зокрема обставин щодо порушення протиправними діями відповідача прав позивачки як власника домоволодіння, тому дійшов висновку про відмову в задоволені позову ОСОБА_1 , оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження обставин якими обґрунтовується позов суду не надано.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, до якого суд дійшов з додержанням вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин та у відповідності норм процесуального права, з огляду на таке.
Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Предметом позову є матеріально – правова вимога позивача до відповідача щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою – обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею частини будинку АДРЕСА_2 .
Відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_3 . У 2018 та 2019 роках ОСОБА_3 отримав приписи від ТОВ «ІНФОКС» філії «Інфоксводоканал» Управління «Водозбуту» щодо підключення до його будинку до міських мереж каналізації, а в подальшому було розроблено та погоджено проектно-технічну документацію на підключення до міських мереж каналізації.
За частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Отже, позивачка посилаючись на порушення відповідачем  її прав як власника вказаного вище нерухомого майна,  що виразилось у вчиненні відповідачем протиправних дій, а саме бетонуванні виходу її труби в ємнісну каналізаційну споруду, що призвело до неможливості у доступі до каналізаційного люка, що розміщений на земельній ділянці, яка перебуває у спільному користуванні сторін та в подальшому його закручення відповідачем болтами, що створює позивачці перешкоди у користуванні каналізацією, та відповідно належним їй домоволодінням, і земельною ділянкою, мала довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України.
Разом з цим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних вище обставин, якими позивачка обґрунтовує свій позов.
Так, з наданого позивачкою технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_2 убачається, що станом на 31 жовтня 2012 року цей будинок було обладнано інженерним обладнанням водовідведення, водночас, технічний паспорт не містить відомостей, що за матеріалами цієї справи входять до предмету доказування.
Надана ж позивачкою копія її звернення до Директора філії “Інфоксводоканал”, не є належним доказом на підтвердження обставин якими обґрунтовується позов, оскільки його зміст зводиться до викладу ОСОБА_1 суб`єктивної позиції щодо конфлікту, який виник в неї з відповідачем.
Також колегія суддів зауважує, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження обставин щодо розміщення каналізаційного люка на земельній ділянці, яка перебуває у спільному користуванні сторін, а також про вчинення відповідачем дій які б свідчили про створені ним перешкоди у користуванні облаштованим у домоволодінні позивачки водовідведенням, як на те, посилається ОСОБА_1 у позові, і позбавлення її можливості у доступі до каналізаційного люку та закручення його болтами відповідачем.
Долучені ОСОБА_1 до позовної заяви документи, у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, не є доказами обставин, якими позивачка обґрунтовує заявлені вимоги.
Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України), однак, з рішення Київського районного суду м.Одеси від 30 липня 1991 року у справі №2-1013/1991 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , яким визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_4 не убачається тотожності земельних ділянок щодо визначення порядку користування якими виник спір, земельним ділянкам, що на цей час перебувають у власності та користуванні сторін у цій справі.
Отже доводи апеляційної скарги про те, що помилковим є висновок суду про відмову в задоволенні позову, з підстав наведених в оскаржуваному рішенні є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.
Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що судом не були задоволені клопотання сторони позивачки про ознайомлення з матеріалами справи, скаржницею не зазначено дату звернення до суду з таким клопотанням, разом з цим, як убачається з матеріалів справи ( а. с. 41-42) 05 січня 2022 року позивачка звернулася до суду із відповідною заявою, та ознайомилася з матеріалами справи 10 січня 2022 року. 
17 січня 2022 року у поданій до суду заяві представник позивачки адвокат – Жихар Н.П. просила про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення підготовчого судового засідання ( а.с 61) призначеного судом на 17 січня 2022 року на 15 годину, з посиланням на те, що 10 січня 2022 року з позивачкою укладено договір про надання правничої допомоги. 
Вказане клопотання сторони позивачки судом було задоволено, розгляд справи відкладено на 22 лютого 2022 року на 15 годину, про що повідомлено сторони у справі належним чином ( а.с.65-68)
Разом з цим, як убачається з матеріалів справи, представник позивачки адвокат – Жихар Н.П. не реалізувала своє право на ознайомлення з матеріалами цієї справи, до визначеної судом дати наступного підготовчого судового засідання.
22 лютого 2022 року у підготовчому судовому засіданні представнику позивачки адвокату - Жихар Н.П. було надано час для ознайомлення із матеріалами справи, після чого судом було відмовлено адвокату Жихар Н.П. в задоволенні клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, та постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду на 31 березня 2022 року на 11 год 30 хв, про що сторони були повідомлені судом під розписку ( а.с.74-77).
22 лютого 2022 року представник позивачки адвокат - Жихар Н.П. повторно звернулась до суду із заявою про ознайомлення із матеріалами справи (а.с.78).
Проте, представник позивачки адвокат – Жихар Н.П. повторно не реалізувала своє право на ознайомлення з матеріалами цієї справи.
31 березня 2022 року, розгляд справи не відбувся, у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, судове засідання суд відклав на 11 травня 2022 року на 11 год 30 хв. У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, 11 травня 2022 року розгляд справи не відбувся, суд відклав розгляд справи на 30 червня 2022 року, про що сторони були повідомлені належним чином ( 79-81).
30 червня 2022 року у судовому засіданні представник позивачки адвокат Жихар Н.П. просила суд відкласти розгляд справи, у зв`язку з потребою часу для підготовки відповідних заяв та клопотань по справі. Судом було задоволено клопотання сторони позивачки та відкладено розгляд справи на 04 серпня 2022 року, про що сторони повідомлені під розписку ( а.с. 85-86).
04 серпня 2022 року, 09 вересня 2022 року (т.1 а.с.104, 108,117-118) розгляд справи не відбувся у зв`язку із знаходженням головуючого судді у відпустках. Судове засідання, призначене на 18 жовтня 2022 року судом відкладено, за клопотанням сторони відповідача. 18 листопада 2022 року, розгляд справи не відбувся у зв`язку із відсутністю електроенергії.
14 жовтня 2022 року представник позивачки адвокат - Жихар Н.П. знову звернулась до суду із заявою про ознайомлення із матеріалами справи, однак в подальшому також не ознайомилася з матеріалами справи.
У судовому засіданні 18 жовтня 2022 року адвокат Жихар Н.П. не виявила бажання ознайомитись із матеріалами справи (т.1 а.с.117-118) та у подальшому також не з`явилась до суду з метою ознайомлення із матеріалами цієї справи.
Лише у судовому засіданні, 16 грудня 2022 року на запитання головуючого про наявність у сторін заяв чи клопотань, що не були розглянуті судом, представник позивачки адвокат – Жихар Н.П. повідомила суд, що подавала заяву про ознайомлення з матеріалами справи, однак не мала змогли з`явитися до суду для ознайомлення зі справою, оскільки є внутрішньо переміщеною особою.
Щодо посилань скаржниці на те, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання представника позивачка — адвоката Жихар Н.П. про виклик представників “Інфокс” колегія суддів зауважує про відсутність у матеріалах справи відповідного клопотання. Окрім того, як убачається з матеріалів справи, у судовому засіданні 16 грудня 2022 року, на запитання головуючого про наявність у сторін заяв чи клопотань, що не були розглянуті судом, адвокат – Жихар Н.П. повідомила суд, що “їй здається”, що у матеріалах справи наявне відповідне клопотання, на запитання судді чи заявлялось таке відповіла, що не впевнена у цьому.
Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення судом справи, колегією суддів не встановлено.
Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні.
При цьому колегія суддів також погоджується із мотивами неприйняття судом першої інстанції наданих представником позивачки адвокатом Жихар Н.П. 04 серпня 2022 року документів як нових доказів у справі.
Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у визначений законом строк з причин, що не залежали від неї.
Колегія суддів зауважує, що перебування за межами України позивачки, як ініціатора судового процесу, інтереси якої у суді представляє адвокат не є обставинами, що унеможливлюють виконання стороною визначеного ЦПК України обов`язку своєчасного подання доказів у справі.
Щодо посилань скаржниці на запровадження на території України воєнного стану в якості доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України має враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку.
Так, колегія суддів приймає до уваги, що запроваджений на території України воєнний стан не перешкоджав стороні позивачки звертатись до суду із заявами та клопотаннями протягом розгляду судом справи, знайомитись із матеріалами справи та брати участь у судових засідання.
Щодо долученої до апеляційної скарги відповіді на адвокатський запит, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жихар Надія Петрівна, залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 08 квітня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        В.В. Кострицький 

                                                                               В.А. Коновалова