УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 950/2076/20
провадження № 51-1173 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,   
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 29 квітня 2022 року, 
встановив:
Як вбачається із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, вироком Лебединського районного суду Сумської області від 29 квітня 2022 року                ОСОБА_4  засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України, на підставі ч. 1                   ст. 70 КК України, за сукупністю цих злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_4 покарання за дані кримінальні правопорушення, вчинені ним до винесення попереднього вироку Лебединського районного суду Сумської області від 17 вересня 2020 року за ч. 2 ст. 185 КК України, яким він засуджений до покарання у виді арешту на строк 1 місяць, та за кримінальне правопорушення, покарання за яке призначене цим попереднім вироком суду, зарахувавши покарання за вирокомвід 17 вересня 2020 року, відбуте ОСОБА_4 повністю, та визначено йому до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Визнано ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, вчинене ним після постановлення попереднього вироку суду, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного      ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України частково приєднано невідбуте ним покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць, призначивши остаточно засудженому ОСОБА_4 до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Засуджений звернувся із касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд рішення суду першої інстанції щодо нього.
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2024 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 427 КПК України, оскільки засуджений, оспорюючи свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, вказував про однобічність та неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та доказам у кримінальному провадженні просив дати іншу оцінку, ніж її дав цей суд, що згідно ст. 438 КПК України, не є підставою для скасування судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції. Крім того, засуджений не зазначав, яких саме порушень допустився суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей 370, 404, 412-414, 419 цього Кодексу. При цьому всупереч ч. 5 ст. 427 КПК України, до касаційної скарги засуджений не додав копій оскаржуваних судових рішень. Крім того, ОСОБА_4 не вказував, яке рішення необхідно прийняти суду касаційної інстанції за наслідками розгляду його касаційної скарги згідно вимог ст. 436 КПК України. Також зі змісту касаційної скарги не вбачалося, чи бажає засуджений, відповідно до ч. 3 ст. 427 КПК України, брати участь у касаційному розгляді. 
Також засудженому було роз`яснено, що у разі неусунення в установлений строк недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, така скарга повертається особі, яка її подала.
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 04 березня 2024 року від засудженого надійшла нова касаційна скарга.
Проте, як убачається зі змісту касаційної скарги, вимог ст. 427 КПК України засудженою не дотримано, вказані в ухвалі недоліки не усунуто. 
Зокрема, у касаційній скарзі знову не міститься обґрунтування необхідності скасування судових рішень з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, а саме: 1)істотного порушення вимог кримінального процесуального закону;                            2)неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність;       3)невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Натомість, у касаційній скарзі засуджений, оспорюючи свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, знову вказує про однобічність та неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам кримінального провадження та доказам у кримінальному провадженні просив дати іншу оцінку, ніж її дав цей суд, що згідно ст. 438 КПК України, не є підставою для скасування судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції.
Крім того, засуджений знову взагалі не зазначає, яких саме порушень допустився суд апеляційної інстанції і не конкретизує, у чому саме ці порушення полягали, які доводи  апеляційних скарг сторони захисту цей суд належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив, і чому ці порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом рішення апеляційного суду згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України та з огляду на положення статей 370, 404, 412-414, 419 цього Кодексу.
Таким чином, засуджений так і не вказує на конкретні порушення закону, з урахуванням положень ст. 438 КПК України, які були б допущені судами першої та апеляційної інстанції, оскільки не зазначає, у чому саме ці порушення полягали, та чому ці порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судових рішень згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України та з огляду на положення статей 370, 404, 412-414, 419 цього Кодексу.
Крім того, у прохальній частині касаційної скарги засуджений просить скасувати вирок Лебединського районного суду Сумської області від 29 квітня 2022 року та ухвалити новий вирок, яким виправдати його за ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України, а за                         ч. 1 ст. 309 КК України визнати його винним та призначити йому покарання в межах санкції вказаної  статті, чим знову допускає протиріччя і невідповідність нормам      ст. 436 КПК України. 
Таким чином, засудженим не усунуто в повному обсязі в установлений строк недоліки касаційної скарги, залишеної без руху. 
Оскільки в установлений строк засудженим не усунуто недоліків касаційної скарги, яку залишено без руху, то його скарга підлягає поверненню.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 429 КПК України залишення касаційної скарги без руху або її повернення не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на касаційне оскарження, шляхом подання нової касаційної скарги.
Водночас Суд роз`яснює, що для складання та подання касаційної скарги засуджений може скористатись правничою допомогою. У разі недостатності коштів засуджений може скористатися безоплатною правничою допомогою, звернувшись до відповідного регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, в порядку п. 7 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» № 3460-VI від 02 червня 2011 року.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 3 ст. 429 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 29 квітня 2022 року, з усіма доданими до неї матеріалами, повернути особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                     ОСОБА_3