24.04.24
22-ц/812/406/24
                                                              
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 487/2094/23
Провадження № 22-ц/812/406/24 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого - Темнікової В.І.,
суддів - Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,
за участю - представника заявника - ОСОБА_1 ,
представника заінтересованої особи -Бутяк М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Сухаревич З.М. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2023 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
В обґрунтування заяви зазначав, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ташкент, Узбекистан. 22 березня 1985 року отримав паспорт в Акмал-Ікрамовському РВВС міста Ташкента серії НОМЕР_1 . З осені 1985 року мешкав в Україні, а саме в АДРЕСА_1 , де був зареєстрований. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 в ОСОБА_2 народилась донька - ОСОБА_3 в місті Херсон Херсонської області, що підтверджується свідоцтвом про її народження НОМЕР_2 .
12 квітня 1991 року Рішенням виконкому Комсомольської районної ради народних депутатів за № 119 йому було надано 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 . 
У зв`язку з сімейними обставинами та пошуком роботи в червні 1991 року ОСОБА_2 переїхав проживати до м. Миколаїв Миколаївської області. Проживав в місті Миколаєві Миколаївської області з червня 1991 року по 1994 рік, але без реєстрації місця проживання. 
У 1994 році ОСОБА_2 проживав в АДРЕСА_3 , де був і зареєстрований. Вказана квартира була ним приватизована. 
В 1992 році в РВВС Суворовського району м. Херсон в його паспорті НОМЕР_3 був проставлений штамп громадянина України. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_4 в місті Миколаєві, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , де в графі батько вказаний « ОСОБА_2 , національність - росіянин, громадянство - громадянин України». 
В 2004 році Апеляційним судом Херсонської області ОСОБА_2 було засуджено до 15 років позбавлення волі. Він відбував покарання у виправній колонії № 38 м. Свердловська Луганської області (з 2016 року місто перейменоване в Довжанськ). 12 січня 2016 року звільнився з колонії у зв`язку із відбуттям строку покарання. Його паспорт старого зразку серії 14ЮС № 571152 був вилучений працівниками Суворівського РВ МУ УМВС в Херсонській області. Після звільнення з колонії йому було видано довідку про звільнення, інших документів не видавалось. Оскільки з 2014 року місто Довжанськ Луганської області є окупованим російською терористичною організацією ЛНР, він здійснив перетин лінії розмежування у районні смт Станиця Луганська у зв`язку з бажанням проживати на території України. Під час перетину вказаної лінії розмежування він пройшов ретельну перевірку з боку українських правоохоронних органів. Після проведення відповідних фільтраційних заходів його було відпущено та на руки видано ксерокопію довідки про звільнення та після чого одразу прибув до міста Миколаєва Миколаївської області, де постійно проживає й на теперішній час із цивільною дружиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_4 .
15 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до Відділення поліції № 5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області, в якій просив надати допомогу в межах компетенції щодо видачі (поновленні) паспорту громадянина України на його ім`я, так як документи були втрачені у зв`язку із незалежними від нього обставинами та через воєнний стан, що введений на території України, він не має можливості їх поновити. 
16 серпня 2022 року Відділенням поліції № 5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області була надана відповідь за вих. № 5012/55-2022, в якій зазначено, що «При перевірці за наявними інформаційними базами відділення поліції встановлено, що в інформаційно - комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є наступні відомості: місце народження - Узбекистан, м. Ташкент, місце проживання: АДРЕСА_4 (колишня адреса АДРЕСА_5 ). Паспорт громадянина України серія НОМЕР_5 ». 
В листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Управління ДМС України в Кіровоградській області з заявою щодо оформлення паспорту громадянина України. Однак, листом Управління ДМС України в Кіровоградській області від 28 грудня 2022 року йому було роз`яснено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 чи п. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України або проживала на території України станом на 13 листопада 1991 року, йому необхідно звернутися до суду для отримання відповідного рішення. 
Посилаючись на викладене, а також на положення ст. 55 Конституції України, ч.1 ст.3, ч. 1, 2 ст. 293, ч. 1 ст. 315, ст. 318 ЦПК України, пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 року у справі № 632/580/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18, лист Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, п. 1 - п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця м. Ташкент Узбекистан, на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2023 року замінено заінтересовану особу належною заінтересованою особою - Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2024 року заяву ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ташкент, Узбекистан, постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив із того, що для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Оскільки ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року для встановлення належності до громадянства України, вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, копію паспорта громадянина колишнього СРСР, а у разі відсутності - довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт) або судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
28 грудня 2022 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_2 щодо оформлення паспорту громадянина України, Бобринецьким сектором Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області, ОСОБА_2 рекомендовано звернутись до суду та підтвердити факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991року або на 13 листопада 1991 року.
Суд першої інстанції вважав встановленим, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ташкент, Узбекистан.
Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , її батьком є ОСОБА_2 , росіянин. 
Згідно з Архівним витягом, виданим Херсонською міською радою 16.06.2016 № 09-03-06/133, з рішення виконкому Комсомольської районної ради народних депутатів від 12.04.1991 року № 119, ОСОБА_2 вирішено надати 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 на склад сім`ї 3 особи: ОСОБА_2 - гл. сім`ї, ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_3 - дочка.
Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , її батьком є ОСОБА_2 , росіянин, громадянин України.
14 грудня 2004 року Апеляційним судом Херсонської області ОСОБА_2 засуджений до 15 років позбавлення волі, відбував покарання з 12.01.2001 по 12.01.2016, звільнився за відбуттям строку покарання. Прямує до місця проживання: АДРЕСА_4 (копія довідки про звільнення).
Згідно з довідкою ВП №5 МРУП ГУ НП в Миколаївській області від 16.08.2022 про результати розгляду ЄО №2533 від 15.08.2022, встановлено, що ОСОБА_2 було засуджено в 2004 році Апеляційним судом Херсонської області до 15 років позбавлення волі та він відбував покарання у виправній колонії №38 м. Свердловська Луганської області (з 2016 року місто перейменовано в Довжанськ). Звільнився з колонії 12.01.2016 року у зв`язку із відбуттям строку покарання. До арешту ОСОБА_2 мав паспорт старого зразка Серії НОМЕР_1 , який вилучили працівники Суворівського РВ МУ УМВС в Херсонській області. Після звільнення з колонії ОСОБА_2 видано довідку про звільнення, інших документів не видавалось.
Відповідно до відповіді ВП №5 МРУП ГУ НП в Миколаївській області від 21.10.2022 № Ю-23аз/55-2022 на адвокатський запит, згідно інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження - Узбекистан, м. Ташкент, місце проживання: АДРЕСА_4 (колишня адреса АДРЕСА_5 ); відомості щодо паспорту громадянина України серія НОМЕР_5 .
Аналогічні відомості містяться у довідці ВП №5 МРУП ГУ НП в Миколаївській області від 16.08.2022, рапорті від 15.08.2022, довідці з бази даних щодо особи, в тому числі щодо наявності у ОСОБА_2 паспорту громадянина колишнього СРСР Серії НОМЕР_1 , який вилучили працівники Суворівського РВ МУ УМВС в Херсонській області.
Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 мав паспорт громадянина колишнього СРСР Серії НОМЕР_1 , який вилучили працівники Суворівського РВ МУ УМВС в Херсонській області; під час реєстрації народження його доньки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_10 у відділі записів актів про народження в м. Миколаєві, Україна, встановлено, що він є громадянином України; 12 квітня 1991 року отримав квартиру в місті Херсон.
Відповідно до Акту від 13 квітня 2023 року, засвідченого ТОВ «Николаевдомсервис», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 дійсно фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 з червня 1991 року по 1994 рік та з 1995 року по теперішній час.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що з червня 1991 року ОСОБА_2 проживав по АДРЕСА_4 , допомагав доглядати ОСОБА_9 до грудня 1991 року. Потім він виїхав та повернувся більше п`яти років тому, і на даний час проживає з ОСОБА_5 в АДРЕСА_4 . 
Таким чином, суд першої інстанції вважав, що досліджені судом докази в сукупності доводять факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України за станом на 24 серпня 1991 року, наявність у нього паспорту громадянина СРСР, і цей факт має для заявника юридичне значення для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Не погодившись із вказаним рішенням суду, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись не неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.
В апеляційній скарзі зазначає, судом першої інстанції серед іншого в рішенні суду встановлено, що відповідь ВП №5 МРУII ГУ НП в Миколаївській області від 21.10.2022 № ГО-2ЗаУ55-2022 на адвокатський запит, довідка ВП №5 МРУ 11 ГУ НП в Миколаївській області від 16.08.2022 та рапорт від 15.08.2022, містять посилання на наявність у заявника паспорту громадянина колишнього СРСР Серії НОМЕР_1 . На підставі чого судом зроблено висновок, що у заявника був наявний паспорт громадянина колишнього СРСР Серії НОМЕР_1 , який вилучили працівники Суворівського РВ МУ УМВС в Херсонській області.
Проте на думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що кожен бланк паспорту громадянина колишнього СРСР є бланком суворої звітності зі своєю буквеною серією і номером. Серія паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року складалась з римських цифр (с 1 до XXX111) і двох великих букв. Цифри відображали послідовність видачі паспортів, а букви код регіону. Зокрема буквена серія ЮС - це код Ташкентської області Узбецької РСР.
В усіх документах, у яких було посилання на наявність у заявника паспорта громадянина колишнього СРСР, серія його була зазначена арабськими цифрами (14ЮС).
Також слід зазначити, що код ЮС Ташкентської області Узбецької РСР був характерний не лише для бланків паспортів, а й для бланків інших документів, зокрема таких як свідоцтво про народження, одруження, усиновлення, зміну прізвища, імені, розлучення, смерті.
Тому на думку апелянта, у суду першої інстанції, не було обґрунтованих підстав стверджувати що документ серії НОМЕР_6 є саме паспортом громадянина колишнього СРСР, який належить заявнику.
До того ж у жодному з документів, які досліджував суд першої інстанції, не вказана дата видачі заявникові паспорту громадянина колишнього СРСР та не зазначена установа, яка видала вищезазначений паспорт, що є необхідними реквізитами паспортного документу. Про те, що паспорт громадянина колишнього СРСР був виданий заявникові 22.03.1985 Акмал-Ікрамовеьким РВВС м. Ташкента, відомо лише з його слів.
Підсумовуючи наведене, апелянт вважає, що твердження суду першої інстанції про те, що заявник перебував у громадянстві колишнього СРСР не підтверджені доказами.
Також звертає увагу, що країни колишнього СРСР (в тому числі Україна) до затвердження бланків національних паспортів проставляли відмітку про громадянство в бланку паспорта громадянина колишнього СРСР.
Відповідно оскільки відсутня можливість дослідити бланк паспорта громадянина колишнього СРСР який належить заявнику, немає підстав стверджувати, що заявник не набув громадянства якоїсь з країн колишнього СРСР.
У такому випадку встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 не створюватиме для нього юридичних наслідків, що не було враховано судом першої інстанції.
Також апелянт вказує, що управління Державної міграційної служби в Миколаївській області неодноразово зверталось до посольства Республіки Узбекистан в Україні з запитами про надання інформації щодо наявності у заявника паспорта громадянина колишнього СРСР Серії НОМЕР_1 та підтверджуючих даний факт документів. На теперішній час відповіді від посольства Республіки Узбекистан в Україні заінтересованою особою не отримано.
Щодо інших документальних доказів наданих заявником і досліджених судом першої інстанції, то на думку апелянта, жоден з них не підтверджує факту постійного проживання заявника на території України саме станом на 24.08.1991.
Також апелянт зазначає, що суд не врахував розбіжності, які містяться в Акті від 13.04.2023, засвідченому ТОВ «Николаевдомсервис» та поясненнях свідків допитаних в судовому засіданні. Відповідно до Акту від 13.04.2023, заявник проживав за адресою АДРЕСА_4 з червня 1991 року по 1994 рік, а свідки допитані в судовому засіданні стверджували, що заявник проживав за вищевказаною адресою з червня 1991 року по грудень 1991 року.
Тому, на думку апелянта, суд першої інстанції повинен був віднестись до показів свідків критично та не враховувати їх при винесенні рішення, оскільки в них наявні протиріччя та через значний проміжок часу, який минув з настання подій, які вони засвідчували, їх покази не можуть вважатись завідомо достовірними.
Судом першої інстанції при ухвалені рішення, на думку апелянта, не враховано, що докази надані заявником є неповними, оскільки містять у собі часткову інформацію щодо предмета доказування та кожен окремо та у своїй сукупності не підтверджують факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991.
Від ОСОБА_2 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких вказує, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню оскільки Заводський районний суд м. Миколаєва дослідив всі докази по справі та згідно ст. 209 ЦПК України ухвалив обґрунтоване і законне рішення.
Вважає, що апелянт в скарзі не наводить порушень вимог матеріального і процесуального права. При цьому апелянтом не враховано наявність вироку і рішень відносно нього, які не скасовані і беззаперечно підтверджують його проживання (постійне) на Україні станом на 24.08.1991 року. 
Не зрозуміло, чому суд першої інстанції мав критично оцінювати покази свідків, які попереджені судом про кримінальну відповідальність. 
Також ОСОБА_2 вважає, що апелянтом проігноровано, що в 1991 році в Херсоні йому та його сім`ї дали квартиру, яку вони в 1994 році приватизували, та що його діти народились в Україні в 1990 році в Херсоні та в 1997 році в Миколаєві. 
В судовому засіданні представник Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Представник заявника не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду- без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
          Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України). 
Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.
Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, проаналізувавши положення ст. 293 ЦПК України, Закону України «Про громадянство України» і Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, виходив з того, що він має право на звернення з до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року для встановлення належності до громадянства України, так як факт, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення, оскільки надає право на отримання паспорта громадянина України при доведеності факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Згідно із ст. 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. 
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006р., затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Пунктом 8 Порядку № 215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); 
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Отже, до переліку документів, які заявнику слід подати для встановлення належності до громадянства України наряду з іншими документами відноситься, зокрема, судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Проаналізувавши зазначені норми права в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що встановлення юридичного факту постійного проживання заявника на території України за станом на 24 серпня 1991 року, породжує для нього юридичні наслідки, оскільки надає право на отримання паспорта громадянина України.
При цьому встановлення фактів того, чи перебувала особа у громадянстві колишнього СРСР та чи отримувала вона паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року, не мають вирішального значення як при вирішення питання доведеності факту постійного проживання заявника у спірний період на території України, так і того, чи породжує факт, який просить встановити заявник, юридичні наслідки.
За такого колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги що без доведеності цих фактів, встановлення юридичного факту постійного проживання заявника на території України за станом на 24 серпня 1991 року, не породжує для нього юридичних наслідків.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів, які об`єктивно підтверджують заявлені ОСОБА_2 вимоги, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Матеріали справи свідчать про те, що у заявника ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_3 , в свідоцтві про народження якої зазначено, що місцем її народження є м. Херсон.
Згідно з Архівним витягом, виданим Херсонською міською радою 16.06.2016 № 09-03-06/133, з рішення виконкому Комсомольської районної ради народних депутатів від 12.04.1991 року № 119, ОСОБА_2 було надано 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 на склад сім`ї 3 особи: ОСОБА_2 - гл. сім`ї, ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_3 - дочка. При цьому в рішенні також зазначено, що ОСОБА_10 прописаний та мешкає по АДРЕСА_6 ), є учасником афганських подій.
Відповідно до Акту від 13 квітня 2023 року, засвідченого ТОВ «Николаевдомсервис», мешканці будинку АДРЕСА_7 ОСОБА_11 (кв. 18а ), ОСОБА_12 (кв. 30 ) ОСОБА_13 (кв. 3 ) склали акт про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 дійсно фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 з червня 1991 року по 1994 рік та з 1995 року по теперішній час.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що з червня 1991 року ОСОБА_2 проживав по АДРЕСА_4 , допомагав доглядати ОСОБА_9 до грудня 1991 року. Потім він виїхав та повернувся більше п`яти років тому, і на даний час проживає з ОСОБА_5 в АДРЕСА_4 .
Аналіз вказаного акту та пояснень свідків, не зважаючи на деякі розбіжності щодо кінцевої дати проживання, підтверджують факт проживання ОСОБА_2 станом на 24 серпня 1991р. в м. Миколаєві.
ІНФОРМАЦІЯ_9 у заявника народилася дочка ОСОБА_14 , в свідоцтві про народження якої зазначено, що місцем її народження є м. Миколаїв Миколаївської області.
14 грудня 2004 року Апеляційним судом Херсонської області ОСОБА_2 засуджений до 15 років позбавлення волі, відбував покарання з 12.01.2001 по 12.01.2016, звільнився за відбуттям строку покарання. 
Сукупний та системний аналіз зазначених обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 проживав впродовж всього 1991 року на території України, і зокрема, станом на 24 серпня 1991 року і це проживання було постійним.
        З урахуванням викладеного, висновки суду про доведеність ОСОБА_2 належними та допустимими доказами факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, є правильними.
Що стосується висновків суду, зроблених в тексті рішення суду, про те, що ОСОБА_2 мав паспорт громадянина колишнього СРСР Серії НОМЕР_1 , який вилучили працівники Суворівського РВ МУ УМВС в Херсонській області, що під час реєстрації народження його доньки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_10 у відділі записів актів про народження в м. Миколаєві, Україна, встановлено, що він є громадянином України, то на думку колегії суддів до такого висновку він дійшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.
Як убачається з заяви, з якою ОСОБА_2 звернувся до суду, він просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991р. та 13 листопада 1991року.
           В процесі розгляду справи заявник свої вимоги в установленому законом порядку не уточнював і з вимогами про встановлення факту того, що він мав паспорт громадянина колишнього СРСР чи є громадянином України не звертався. Суд же згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Крім того, як зазначено в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту належності особі паспорта та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК України ( в редакції на час прийняття постанови), оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. 
Тому у суду першої інстанції не було правових підстав як давати оцінку доказів, так і робити висновки стосовно того, чи мав заявник паспорт громадянина колишнього СРСР та чи є він громадянином України.
Суд, вирішуючи питання про встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991р. чи 13 листопада 1991р. та розглядаючи справу в межах заявлених вимог, повинен досліджувати тільки обставини що стосуються даного факту. 
При цьому колегія суддів враховує, що при вирішенні даної справи судом не приймається остаточне рішення про надання заявнику статусу громадянина України. Дане питання буде вирішуватися відповідним уповноваженим органом на підставі наданих заявником документів, в тому числі і рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України в спірний період, а у разі потреби також і з урахуванням того, чи був він громадянином колишнього СРСР, чи отримував він паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року, чи паспорт громадянина України зразка 1994 року та яке це має значення для прийняття рішення про надання заявнику статусу громадянина України.
За таких обставин, приймаючи рішення по справі за заявленими у встановленому законом порядку вимогами, суд помилково в межах заявлених ОСОБА_2 вимог навів як оцінку доказів, так і зробив висновки стосовно того, що ОСОБА_2 мав паспорт громадянина колишнього СРСР Серії НОМЕР_1 , який вилучили працівники Суворівського РВ МУ УМВС в Херсонській області, що під час реєстрації народження його доньки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_10 у відділі записів актів про народження в м. Миколаєві, Україна, встановлено, що він є громадянином України, оскільки аналіз доказів стосовно даних обставин виходить за межі заявлених заявником по даній справі вимог.
Відповідно до частин першої, другої і четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення за умови, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
        З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення  оцінку доказів та висновки суду стосовно того, що  ОСОБА_2 мав паспорт громадянина колишнього СРСР Серії НОМЕР_1 , який вилучили працівники Суворівського РВ МУ УМВС в Херсонській області, а також про те, що під час реєстрації народження його доньки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_10 у відділі записів актів про народження в м. Миколаєві, Україна, встановлено, що він є громадянином України.
Керуючись ст. ст. 367, 368,374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, - 
П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2024 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення оцінку доказів та висновки суду стосовно того, що ОСОБА_2 мав паспорт громадянина колишнього СРСР Серії НОМЕР_1 , який вилучили працівники Суворівського РВ МУ УМВС в Херсонській області, а також про те, що під час реєстрації народження його доньки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_10 у відділі записів актів про народження в м. Миколаєві, Україна, встановлено, що він є громадянином України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 25 квітня 2024 року