Справа № 346/5241/21 
Провадження № 22-ц/4808/762/24 
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.,
               суддів:                        Бойчука І.В., Томин О.О.
з участю секретаря                 Гудяк Х.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Руденка Дмитра Володимировича на рішення Коломийського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року, у складі судді Беркещук Б.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення надміру сплачених аліментів,
в с т а н о в и в:         
       У жовтні 2021 року ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення надміру сплачених аліментів.
Позов мотивував тим, що під час перебування у шлюбі відповідачкою ОСОБА_2 , у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - відповідачка ОСОБА_4 . 
Шлюб між сторонами розірвано 22 лютого 2011 року.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківського області від 15 березня 2011 року, справа № 2-407/11, ухвалено стягувати з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини відповідача ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 січня 2011 року і проводити до набуття дитиною повноліття. 
3 01 вересня 2013 року ОСОБА_3 навчалася на денній формі навчання у Коломийському медичному коледжі ім. І. Франка на підставі укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та Коломийським медичним коледжем ім. І. Франка договору № 70\2013 від 13 серпня 2013 року. 
Враховуючи зазначене, на підставі звернення ОСОБА_2 , Коломийським міськрайонним судм 03 вересня 2014 року було ухвалено рішення у цивільній справі № 346/4422/14-ц, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, задоволено та ухвалено стягувати з ОСОБА_1 , аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_5 , у розмірі однієї третьої частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів розпочати з 12 серпня 2014 року і проводити до досягнення ОСОБА_5 23-річного віку. 
Позивач вказував, що він сумлінно виконував свій батьківський обов`язок щодо утримання своєї доньки, за весь період жодного разу не ухилявся від сплати аліментів.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2018 року (цивільна справа №346/2225/18), задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про припинення обов`язку з утримання повнолітньої працездатної дитини, припинено з 01 липня 2017 року обов`язок ОСОБА_1 щодо утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 у вигляді щомісячної сплати аліментів, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ОСОБА_3 23-річного віку на користь ОСОБА_2 , стягнення яких розпочато з 12 серпня 2014 року. 
Рішення суду набрало законної сили 01 листопада 2018 року.
Про те, за час примусового виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2014 року (цивільна справа №346/4422/18), у період з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2018 року з позивача по справі ОСОБА_1 відраховувались (стягувались) аліменти на утримання повнолітньої працездатної дочки відповідача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_2 , на підставі виконавчого листа, виданого Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 03 вересня 2014 року по цивільній справі №346/4422/14-ц. 
Загальна сума відрахованих (стягнутих) аліментів з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 у зазначений вище період, становить 37 549,40 грн.
Позивач посилаючись на положення вимог ч.2 ст.85 СК України, просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь надміру сплачені аліменти в сумі 37 549,40 грн. 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення надміру сплачених аліментів відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням представник позивача ОСОБА_1 адвокат Руденко Д.В. подав апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають істотне значення для справи, та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Вказує, що судом першої інстанції не було досліджено в повній мірі докази, які були долучені до матеріалів справи, не надано їм відповідної оцінки, у зв`язку із чим суд дійшов помилкових висновків, що суми чергових щомісячних платежів сплачувались ОСОБА_1 добровільно, за відсутності рахункової помилки і недобросовісності з боку набувача.
Зазначає, що аліменти, стягувалися з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_5 на підставі заяви про примусове виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2014 року у цивільній справі №346/4422/14-ц, на підставі якого було видано виконавчий документ № 346/4422/14-ц.
Крім того, старшим державним виконавцем Сидорчук М.І. Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Зазначену постанову Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції направлено за місцем роботи ОСОБА_1 , головному бухгалтеру відокремленого підрозділу пасажирського вагонного депо Чернівці ДТГО Львівська залізниця із розпорядженням щодо надсилання/перерахування стягнутих коштів безпосередньо на рахунок (реквізити були долучені до постанови) ОСОБА_2 .
Вважає, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, не надано належної оцінки доказам щодо порядку виконання ОСОБА_6 рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2014 року (цивільній справі № 346/4422/14-ц) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,8 ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки
Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення надміру сплачених аліментів – задовольнити в повному обсязі. Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 надміру сплачені аліменти в сумі 37549,40 грн.
Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Юркевич Х.М. подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду законом та обґрунтованим. Позивачем не наведено в поданій апеляційній скарзі жодних законних підстав для скасування рішення суду. Рішення суду першої інстанції узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами.
Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000 грн.
У судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, представник ОСОБА_1 адвокат Руденко Д.М. підтримав вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Представник ОСОБА_7 та ОСОБА_3 адвокат Юркевич Х.М. заперечила доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суми чергових щомісячних платежів сплачувались позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки і недобросовісності з боку набувача, а спірна сума набута відповідачкою є аліментами, тому підстави для її повернення позивачу відсутні. 
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх вимог.
Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 до відповідачів по справі ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про припинення обов`язку з утримання повнолітньої працездатної дитини задоволено. Припинено з 01 липня 2017 року обов`язок ОСОБА_1 щодо утримання повнолітньої дочки ОСОБА_8 у вигляді щомісячної сплати аліментів, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ОСОБА_3 23-річного віку на користь ОСОБА_2 , стягнення яких розпочато з 12 серпня 2014 року (а.с.7-9).
Відповідно до довідок про доходи від 17 вересня 2018 року №228 та №229, виданих позивачу ОСОБА_1 - Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» сума сплачених аліментів: у період з січня 2017 року по грудень 2017 року становить 27 707, 44 гривень, а у період з січня 2018 року по серпень 2018 року – 23 005, 89 гривень (а.с.10-11).
Згідно із довідки виданої Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» «Пасажирське вагонне депо Чернівці» аліменти з позивача ОСОБА_1 було перераховано на користь відповідача ОСОБА_2 за період з 2017 по 03.08.2018 року (а.с.12).
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Механізм повернення надмірно сплачених коштів передбачає стягнення таких сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини набувача, а саме, через зловживання, зокрема, у випадку надання недостовірної інформації або ненадання інформації, обов`язковість подання якої передбачена законодавством.
Закон встановлює два виключення з цього правила: по - перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по - друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Статтею 1215 Цивільного кодексу України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Зазначені висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 517/186/17 та від 28 березня 2018 року у справі № 173/166/17.
Оскільки рішення Коломийського міськрайонного суду від 03.09.2014 про стягнення з позивача аліментів, набрало законної сили та мало виконуватись, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року, яким припинено обов`язок з утримання повнолітньої працездатної дитини, набрало законної сили 01.11.2018, хоча резолютивна частина рішення містить визначення часу з якого припинено стягнення аліментів, позивач у позові не надав доказів про те, що надав таку інформацію до виконавчої служби.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Колегія суддів зауважує, що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про те, що дочкою позивача відповідачкою  ОСОБА_3  незаконно отримано сплачені, на виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 03.09.2014, аліменти в сумі 37 549,40 грн, таких доказів також не надано і до суду апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачем не доведено факту недобросовісності, зловживань з боку відповідача, у справі відсутні докази того, як саме позивач дізнався про переплату, позивачем не було допущено помилки при сплаті аліментів на свою дитину. Крім того, на момент ухвалення рішення Коломийського міськрайонного суду від 03.09.2018 року відповідачці – дочці позивача ще не виповнилось 23 роки.
Зазначеним доказам по справі у їх сукупності, суд дав належну правову оцінку та дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості доводів позивача про порушення його прав як платника аліментів.
Інших доказів, які б свідчили про порушення прав позивача матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню та надавши належну правову оцінку доказам у справі, дійшов висновку про те, що позивачем  не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування того, що дочка позивача недобросовісно набула аліменти, стягнені за рішенням суду. 
Отже суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
Відповідно до п. в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з положеннями пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 04/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи ОСОБА_3 і ОСОБА_2 надавала адвокат Юркевич Х.М, яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги №67-05/24 від 14 травня 2014 року та ордерів від 14 травня 2024 року серії АС №1068757, 1068756. 
Матеріали справи містять копію Договору про надання правової допомоги №67-05/24 від 14.05.2024, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Юркевич Х.М. (а.с. 108); копії ордерів на надання правової допомоги (а.с.105-106); копію акту прийому передачі від 14.05.2024 (а.с. 100); фіскальний чек 4000444397 від 14.05.2024 на суму 22 000,00 грн (а.с.111).
14 травня 2024 року представник відповідачів адвокат Юркевич Х.М. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі та їх представник просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, загальний розмір яких складає 22 000,00 грн. Відзив надісланий позивачу ОСОБА_1 , про що мається підтвердження.
Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Руденко Д.В. в засіданні апеляційного суду заперечив щодо розміру витрат на правничу допомогу, вважає їх безпідставними, просив витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_2 , не стягувати.
Ураховуючи наведене, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду, взявши до уваги умови договору на надання правової допомоги від 14 травня 2024 року, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, підтверджених належними та допустимими доказами, колегія суддів дійшла висновку про те, що визначений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції є частково обґрунтованим та необхідний у контексті обставин цієї справи.
Враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом відповідача послуг під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою позивача та їх характер, заперечення представника позивача щодо стягнення витрати на правову допомогу, а також необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення із позивача на користь відповідача 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду цієї справи.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Руденка Дмитра Володимировича залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року – без зміни.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою АДРЕСА_2 ) 5000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 червня 2024 року. 

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.В. Бойчук
                                                               О.О. Томин