КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа № 754/17032/23                                                   Головуючий у 1 інстанції: Галась І.А.
провадження №22-ц/824/11444/2024                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
11 червня 2024 року                                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,
при секретарі: Курченко С.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1  на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про позбавлення права користування житлом та виселення, -
 
в с т а н о в и в :
 
В листопаді 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва звернулася позивачка ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом та виселення. До участі в справі в якості третьої особи залучено -  ОСОБА_3 .  
В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, 12.12.2002 року між нею - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 . У зв`язку з антисоціальною, протиправною поведінкою ОСОБА_2 позивачка  вимушена булла розлучитися з ним. 
На даний час, після розлучення, вона з дочкою проживає у приватній квартирі, що належить їй на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 . Не дивлячись на наявність іншого житла та права на нього, після розлучення з ними продовжує проживати бувший чоловік. Так, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де і зареєстрований, а житло має за адресою: АДРЕСА_2 . 
Зазначає, що після розлучення його антисоціальна поведінка не змінилася. Мають місце постійні п`янки, скандали, протиправна поведінка в побуті, порушення правил співжиття, громадського порядку і правил користування житловим приміщенням, які призводять до постійного домашнього насилля з боку ОСОБА_2 . 
Підтвердженням цього є рішення Деснянського районного суду м. Києва. Станом на сьогодні вона і дочка кожної хвилини отримують стрес. На даний час здійснюється діяння фізичного, психологічного та економічного насильства, які вчиняються в межах місця проживання між колишнім подружжям та між батьком і дочкою, а також існують погрози вчинення насильницьких діянь.
Заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, підтвердженням цього є притягнення до адміністративної відповідальності, яке не впливає на поведінку кривдника. Крім того, відповідач не здійснює обов`язків по утриманню квартири та не сплачує за квартиру та комунальні і інші платежі в належному обсязі. Фактично після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин відповідач навіть себе не утримує. Так, ним безпідставно та безапеляційно, без будь якого матеріального відшкодування використовуються продукти, придбанні нею та дитиною, що зберігаються у її холодильнику. 
Не дивлячись на те, що відповідачем не оплачується комунальні платежі, він приводить гостей та використовує квартиру, як місце для розпивання спиртних напоїв. В неї доросла дочка, вона переживає за її здоров`я. Невідомо, що за наміри можуть виникнути у п`яних чоловіків щодо молодої привабливої дівчини. Вона також налякана поведінкою відповідача, оскільки останній поводить себе агресивно. Наявні факти насилля мають регулярний характер. Тому існує високий рівень вірогідності продовження та повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо осіб, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 
Таким чином, позивачка не може ні себе з дитиною захистити, ні утримувати квартиру у стані, який вона вважає прийнятним. Вона навіть продуктів не може купувати стільки, як їй необхідно, оскільки відповідач вважає себе вправі їх споживати. При тому, що вона є власницею квартири, всі її зауваження щодо необхідності дотримання правил співжиття стають підставами для чергового скандалу. Проте, відповідач спільним побутом з позивачкою не пов`язаний, тому його право на користування її майном підлягає припиненню на її вимогу, як власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.
На підставі викладеного позивачка просила суд позбавити права користування житлом, а саме, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та виселити ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі адвоката Моргуна Д.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції фактично розглядав питання, що виходять за межі позовних вимог. Так, позовні вимоги позивачки не містили навіть натяку на розподіл майна, а стосувалися суто позбавлення права користування житлом та виселення ОСОБА_2 з квартири а адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, підстава була не у сімейних відносинах, які сторонами припинено, а відповідно до порушень усім можливих та неможливих правил співжиття та добросусідства. 
Проте, суд зазначав про те, що він вирішує саме спір про майно, як про це зазначено в постанові пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України».
Також суд не встановлював обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з`ясовував джерел і часу придбання зазначеного майна, оскільки предмет позовних вимог цього не стосувався.  
Застосування практики Верховного Суду України щодо поділу майна є вихід за межі позовних вимог. Це випливає з того, що ні в суді, ні в поданих документах позивачкою не встановлено спільної сумісної власності, а тим більше не було заявлено зустрічного позову щодо поділу майна чи щодо сумісної власності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що апелянт надала суду тільки копію іпотечного договору, а кредитний договір, який був підписаний ОСОБА_2 також, як поручителем, вона від суду приховала, оскільки в ньому зазначені всі умови та посилання на державну програму, завдяки якій сторони отримали кредит на пільгових умовах. 
Також вказує, що його мати ОСОБА_4 неодноразово виступала поручителем по даному кредитному договору, а кошти на перший внесок у розмірі 27 000 грн (більше 10% від суми кредиту) їм надали його батьки ( ОСОБА_2 ), що в суді першої інстанції підтвердила сама позивачка. 
Зазначає, що не зміг надати суду копію кредитного договору, оскільки позивачка забрала з квартири всі документи. 
Право власності на квартиру, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 жовтня 2008 року видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради зареєстровано на апелянта.
Як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі позивачка намагається переконати суд, що квартира АДРЕСА_3 належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки документ, що підтверджує право власності видано на її ім?я. 
Протягом усього часу проживання з позивачкою в шлюбі той факт, що квартира належить обом, як подружжю, ними не оспорювався. 
Вказує, що тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя.
Отже, факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім?я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім?я якої зареєстроване. Даний принцип неодноразово підтверджувався у висновках колегії Верховного Суду, зокрема і у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18.
Враховуючи вищевикладене, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вони з позивачкою є співвласниками квартири АДРЕСА_3 , яка набута ними в шлюбі та є спільним сумісним майном, яким вони володіють в рівних частинах. Позов про поділ майна подружжя сторонами до суду не подавався.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що право користування відповідачем вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені п.2 ст.8 Конвенції, при цьому виселення відповідача зі спірної житлової квартири є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі №521/10070/14-ц).
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що 05 грудня 2008 року ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Хрещатик» (Іпотекодержатель) уклали договір іпотеки №37/07-401М-01, згідно з яким Іпотекодержатель, як Управитель, зобов`язаний за кошти, внесені Іпотекодавцем, профінансувати будівництво об`єкту нерухомості, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та передати цей об`єкт Іпотекодавцю у власність надалі «предмет іпотеки».
За п.1.3. Договору після закінчення будівництва житла, яке є предметом іпотеки за цим договором, та оформлення права власності, Іпотекодавець реєструє у встановленому законом порядку право власності на нерухомість в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», після чого сторони укладають договір про внесення відповідних змін до цього договору або укладають окремий договір іпотеки збудованої квартири.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 жовтня 2008 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 та складається з двох кімнат, жилою площею 29,50 кв. м., загальною площею 66,40 кв. м.
Суд критично поставився до пояснень відповідача ОСОБА_2 щодо придбання спірної квартири за його участі, як поручителя, та поручителя його матері ОСОБА_4 , оскільки жодними з наданих доказів дані твердження не доведені.
Встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 12.07.2019 року.
При цьому, за твердженнями позивача, між нею та відповідачем існують нестерпні умови співжиття, постійні конфлікти, що призвели до того, що відповідач зробив неможливим спільне проживання для позивача у житлі.
Крім того, проживаючи в квартирі, відповідач не несе витрат на утримання майна.
Також, позивачка зазначає, що після розлучення між ними почали виникати непорозуміння і конфліктні ситуації, які переростали в скандали та бійки, що стало підставою для неодноразових звернень позивачки до правоохоронних органів.
Відповідно до висновку експертного дослідження №043-1299-2019 від 04.11.2019 року, виконаного на підставі заяви ОСОБА_1 щодо визначення наявності та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень після побиття колишнім чоловіком, встановлено, що описані тілесні ушкодження у вигляді синців утворилися від дії тупого (-их) предмета (-ів), за строком давності можуть відповідати терміну 03.11.2019 року, за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
Згідно Довідки ГУ НП у м. Києві Деснянського УП від 20.12.2021 року, яка видана відповідно до звернення ОСОБА_1 про те, що колишній чоловік погрожує розправою, перебуваючи у п`яному вигляді, повідомлено наступне.
Опитати мешканців квартири АДРЕСА_3 не представилось можливим, оскільки на неодноразові відвідування місця проживання двері ніхто не відчинив. З`ясувати всіх обставин події не представилось можливим. У зв`язку із відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, вказана подія не внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань. В бесіді з мешканцями будинку по АДРЕСА_5 останні повідомили, що про дану подію їм нічого не відомо, свідками не були, за допомогою до них ніхто не звертався. У зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на вчинення кримінального правопорушення, відомості не внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань. Звернення розглянуто відповідно до ЗУ «Про звернення громадян».
Відповідно до листа Національної поліції України ГУ НП у м. Києві Деснянського УП від 07.12.2022 року №19926/125/49-22 на звернення ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій з боку її колишнього чоловіка громадянина ОСОБА_2 , зареєстрованого в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинення правопорушень Деснянського УП ГУ НП в м. Києві за №54970 від 22.11.2022 року розглянуто та за даним фактом проведено перевірку. У разі встановлених всіх фактів події, її колишнього чоловіка буде притягнуто до відповідальності згідно чинного законодавства України. У зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на вчинення кримінального правопорушення, відомості не внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Звернення розглянуто відповідно до ЗУ « Про звернення громадян».
16.05.2023 року та 06.10.2023 року відносно ОСОБА_2 були винесені Деснянським районним судом м. Києва постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та ч.2 ст. 173-2 КУпАП, якими останнього визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафів.
Згідно Довідки Деснянської районної в місті Києві Центру соціальних служб від 02.10.2023 року №1087 вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку Деснянського районного в місті Києві центру соціальних служб від вересня 2023 року (договір №1199 від 21.09.2023) як особа, що опинилась в складних життєвих обставинах.
За ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У Рішенні від 23.05.2001 №6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини).
Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Разом з тим, відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказування в цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зважаючи час на укладення договору іпотеки, суд вірно вважав за необхідне застосувати норми діючого на час виникнення правовідносин законодавства, а саме, норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.
За вимогами ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом), або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування, або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст.25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст.28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У справах про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд відповідно до ст.28 КпШС може в окремих випадках, з наведенням відповідних мотивів, відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу (зокрема, якщо один із подружжя за відсутності поважних причин не мав самостійного заробітку чи інших доходів, ухилявся від участі у придбанні чи утриманні майна, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї) або коли це передбачено шлюбним контрактом. Інтереси неповнолітніх дітей або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від начала рівності часток (ст.29 КпШС).
Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ч1 ст. 317 та ст. 391 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Поряд з цим, положеннями ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.  Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
За ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява 
№ 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява 
№ 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.
За п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63).
Отже, у справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов вірного висновку, що право користування відповідачем вказаним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені п.2 ст.8 Конвенції, при цьому виселення відповідача зі спірної житлової квартири є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі №521/10070/14-ц).
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 19 червня 2024 року.

Головуючий:  

Судді: