ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року	Львів	Справа № 607/1985/24 пров. № А/857/10850/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П., 
суддів –                                                            Кухтея Р. В., Шевчук С.М.;
за участю секретаря судового засідання   – Демидюк О.В.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 квітня 2023 року  у справі № 607/1985/24 ( суддя Черніцька І.М., м. Тернопіль) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

                                                      ВСТАНОВИВ:

26 січня 2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся у Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі – відповідач, ГУ НП в Тернопільській області), в якому просив скасувати постанову відповідача серії БАД №937871 в справі про накладення адміністративного стягнення та притягнення його до відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Позивач не погодившись із вищевказаною оскаржуваною постановою відповідача звернувся з адміністративним позовом до суду першої інстанції та зазначав, що оскаржувана постанова серії БАД №937871винесена з грубими порушеннями норм адміністративного процесуального законодавства, що призвело до безпідставного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чудопалов Юрій Юрійович, до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №937871 від 06 січня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в користь   ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 квітня 2024 року по справі №607/1985/24, виключивши з мотивувальної частини судового рішення висновки про доведення факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 у зв`язку з недоведеністю даних обставин, оскільки у матеріалах справи жодним доказом, окрім оскаржуваної постанови відповідача не підтверджено факт керування позивачем транспортним засобом, тому апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про факт керування ОСОБА_1 грунтується на припущеннях.
Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Відповідно до ч.4  ст.229 КАС України  за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
При цьому, колегія суддів відхиляє клопотання представника позивача про продовження процесуального строку розгляду апеляційної скарги на 15 днів, оскільки сторона позивача була завчасно повідомлена про час і місце апеляційного розгляду справи. Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що явка позивача в суді апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалася. Крім того, згідно ч. 5 ст. 286 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи. Колегія суддів зазначає, що судом апеляційної інстанції виконано обов`язок про повідомлення учасників справи про дату судового розгляду, а в зв`язку з обмеженим строком розгляду справи та не обов`язковістю явки учасників справи існує можливість розгляду справи за наявними документами про права і взаємовідносини сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 06 січня 2024 року поліцейським СРПП ВП №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області старшим сержантом поліції Крамаром В.І. винесена постанова серії БАД №937871 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн., оскільки позивач 06.01.2024 о 14 год 30 хв. в с. Біла Тернопільського району Тернопільської області керуючи транспортним засобом «ВАЗ», номерний знак НОМЕР_1 , за межами населеного пункту не увімкнув ближнє світло фар, під час руху, не користувався ременем пасивної безпеки та під час перевірки документів було встановлено відсутність полісу обов`язкового страхування, чим в сукупності порушив вимоги пунктів 2.1 (ґ), 2.3 (в), 9.8 ПДР України.
Відповідно до п. 2.1 (ґ) ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Згідно з вимогами п. 2.3 (в) ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними та не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.
Відповідно до вимог п. 9.8 ПДР України на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.
Вважаючи протиправними оспорювану постанову, позивач звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що сама постанова відповідача про притягнення позивача до адміністративної відповідальності серії БАД №937871 від 06 січня 2024 року не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, а лише рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення. Головним управлінням Національної поліції в Тернопільській області, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття постанови серії БАД №937871 від 06 січня 2024 року, не надано належних та достатніх доказів на підтвердження вчинення позивачем правопорушень, зазначених в оскаржуваній постанові.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегією суддів оглянуто та досліджено відеозапис з камери відеореєстратора патрульного автомобіля, що долучений Головним управлінням Національної поліції в Тернопільській області до матеріалів справи №607/1985/24 у електронній формі «Video 2024-02-14 at 07.45.18.mp4, з якого не можливо встановити вчинення ОСОБА_1 правопорушень зазначених у постанові відповідача серії БАД №937871 від 06 січня 2024 року.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанову відповідача про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №937871 від 06 січня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП, слід скасувати, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.
Щодо не згоди ОСОБА_1 з рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 квітня 2024 року в частині підтвердження факту керування позивачем транспортним засобом, суд апеляційної інстанції відкидає посилання апелянта на відсутні у матеріалах справи будь-яких доказів, які б вказували на факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом ВАЗ (н.з. НОМЕР_1 ).
Колегія суддів звертає увагу на те, що при складанні працівником Головного управління Національної поліції в Тернопільській області постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №937871, позивач підтвердив своїм підписом у ній факт роз`яснення прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, отримання копії оскаржуваної постанови відповідача, що вказує на те, що ОСОБА_1 фактично здійснював керування транспортним засобом. 
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що доводи апелянта, у тому числі про безпідставність встановленого факту керування позивачем транспортним засобом, враховуючи висновки суду першої інстанції про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови за відсутності доказів вчинення правопорушення, не мають значення для вирішення справи по суті.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 229 ч. 4, 139, 242, 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд-                                                  
                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 квітня 2023 року  у справі № 607/1985/24  – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено  складено 11 червня 2024 року.