Справа № 447/2382/23                                Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П. 
Провадження № 22-ц/811/523/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       04 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
                                               суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                               секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
                               з участю представника позивачів ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 січня 2024 року в складі судді Головатого А.П. в справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення,-
встановив:
У липні 2023 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення. 
Вимоги обґрунтовують тим, що 28 травня 2020 року близько 19:00 год, ОСОБА_2 , керуючи легковим автомобілем марки "Mercedes-Benz", моделі «Е-200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись дорогою Київ-Чоп, неподалік с. Солонка Пустомитівського району Львівської області, діючи необережно, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, виїхав на перехрестя та не дав переваги в русі автомобілю марки "Audi" моделі «А4» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , що рухався у лівій смузі руху у напрямку до м. Чоп, в результаті чого сталося зіткнення між цими транспортними засобами, після чого, автомобіль марки «Audi», моделі «А4» допустив ще зіткнення із автомобілем марки «ЗАЗ», моделі «110207», реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4 , який на той час знаходився у нерухомому положенні перед виїздом на головну дорогу зі сторони стадіону "Арена Львів".
Внаслідок порушення вимог ПДР України водієм ОСОБА_2 , що привело до зіткнення транспортних засобів, пасажири, які знаходилися в автомобілі «ЗАЗ» отримали тілесні ушкодження, зокрема: ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку середнього ступеня, внутрішньо-мозкової гематоми в ділянці базальних ядер справа у вигляді стійкого цефалічного, вестибуло-атаксичного синдромів, церебрастенії, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я, були спричинені від дії тупих предметів, якими могли бути удари об виступаючі частини салону автомобіля під час ДТП, що підтверджується проведеною судово-медичною експертизою № 168/2020 від 10.09.2020; малолітня ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді 4 саден на підборідді, правій щоці, правій вушній раковині, 3 синців на зовнішній поверхні правого плеча, правій гомілці, закритого перелому лівої ключиці з зміщенням, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я, що також були спричинені від дії тупих предметів, якими могли бути удари об виступаючі частини салону автомобіля під час ДТП, що підтверджується проведено судово-медичною експертизою № 93/2020 від 04.06.2020.
Вищевказана дорожньо - транспортна пригода відбулася внаслідок порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_2 , а саме п. 1.5,1.10, п. 2.3б) та д), п.10.1, п.16.1, а також дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» цих Правил. Вказані порушення вимог ПДР України є в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу "Mercedes-Benz" моделі «Е-200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_2 під час автопригоди, не була застрахована.
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 червня 2023 року кримінальне провадження за ч. 1 ст. 286 КК України, внесене до ЄРДР за №12020140270000622 від 29.05.2020 стосовно ОСОБА_2 закрито. Цивільний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення моральної та матеріальної шкоди залишено без розгляду, роз`яснено стороні потерпілих про можливість звернення до суду із аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «ЗАЗ», моделі «110207» реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керував під час пригоди ОСОБА_4 , зазнав технічних пошкоджень згідно висновку експерта №СЕ-19/114-21/4797АВ судово-автотоварознавчої експертизи від 23.04.2021, вартість матеріального збитку, станом на 28.05.2020 становить 22839,60 грн.
ОСОБА_3 з 03 по 22 червня 2020 року та з 29 липня по 17 серпня 2020 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в комунальному некомерційному підприємстві "Новороздільська міська лікарня". В подальшому, також проходила стаціонарне лікування з приводу отриманих травм під час ДТП в КНП «Новороздільська міська лікарня» з 10 по 25 вересня 2020 року, з 02 по 15 січня 2021 року, з 16 по 27 вересня 2021 року та отримала направлення від 27 вересня 2021 року на медико-соціальну експертизу. 28.09.2021 ОСОБА_3 встановлено ІІІ групу інвалідності.
Малолітня дочка ОСОБА_7 після ДТП доставлена у Львівську обласну дитячу клінічну лікарню «Охматдит», де їй надано першу медичну допомогу з приводу отриманого закритого перелому лівої ключиці зі зміщенням, після чого вона проходила амбулаторне лікування по місцю проживання в м. Новий Розділ, Львівської області.
Таким чином, відповідачем ОСОБА_2 нанесено їм психологічну травму, що проявляється у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя, порушення сну, депресії, невпевненість в собі та житті, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події. Малолітня дочка ОСОБА_8 вела активний спосіб життя, їй морально і фізично важко перейти період зростання кістки і реабілітації у малорухомому стані. Також, вона отримала і психологічну травму - неспокійний сон, надмірна реакція на несподівані подразники, особливо пов`язані з автомобілем. ОСОБА_3 пройшла тривалий і інтенсивний курс лікування, а також проходить і досі стаціонарно у лікарні двічі на рік. Травма мозку не пройшла безслідно, погіршується стан пам`яті, виникають часті головні болі та запаморочення, з`явилося порушення координації рухів, розлади сну, нестійкий емоційний стан.
Оскільки понесені моральні страждання не можна відшкодувати в повному обсязі, позаяк немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, будь яка компенсація зі сторони відповідача не може бути адекватною дійсним стражданням, тому позивачі оцінюють її суто умовний вираз, враховуючи вимоги розумності і справедливості та просять стягнути з відповідача 315 000 грн. моральної шкоди, з яких 200 000 грн. шкоди заподіяної ОСОБА_3 , 100000 грн.- малолітній ОСОБА_9 , 15 000 грн. - ОСОБА_4 , а також витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Просили позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 18 січня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 70 000 ( сімдесят тисяч) гривень 00 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 30 000 ( тридцять тисяч) гривень 00 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 5000 ( п`ять тисяч) гривень 00 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 ( десять тисяч) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у справі у розмірі 1073,60 (однієї тисячі сімдесят три) гривні 60 копійок.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 , з рішенням не погоджується, вважає таке безпідставним, необгрунтовним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсності.
Покликаючись на обставини ДТП, зазначає, що не вчинив жодного грубого порушення вимог Правил дорожнього руху, які перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП.
Зокрема, зазначає, що вчинив неумисні дії, що виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом.
Звертючи увагу на суб`єктивну сторону злочину, зазначає, що керував автомобілем, через несправність якого не міг виконати маневр, внаслідок чого здійснено зіткнення з нерухомим автомобілем та автомобілем потерпілих.
Саме визнання вини на місці ДТП свідчить про готовність нести відповідальність за скоєне.
Жодних обтяжуючих обставин слідством не встановлено.
Зазначає, що не міг виконати завищених вимог позивачів через захмарні суми та свій матеріальний стан, зокрема вважає, що заявлена у позові сума є занадто великою та необґрунтованою.
На думку апелянта, заявлена ціна позову свідчить не про погашення заподіяних збитків, а про особисте збагачення.
Звертає увагу на те, що позов у кримінальному провадженні був пред`явлений і до МТСБУ, оскільки автомобіль є власністю учасника АТО.
При цьму, позиція МТСБУ полягала у тому, що потерпілі несвоєчасно звернулися до бюро, незважаючи на те, що з самого початку користувалися правовою допомогою, тому даний позов вважає виправленням помилок потерпілих з адвокатами.
Зазначає про безпідставне покликання позивачки на інвалідність, отриману нібито внаслідок ДТП, оскільки жодних документальних підтверджень на понесення витрат на оплату медичного обслуговування при лікуванні та придбанні лікарських препаратів, позивачка не надала.
Крім цього, інвалідність позивачки встановлена внаслідок загального захворювання.
Звертає увагу, що на досудовому слідстві свою вину визнав та вживав всіх заходів щодо всебічного та об`єктивного розгляду справи, при цьому моральна шкода заявлена позивачами нічим необґрунтована та безпідставно визначена.
Зазначає на власне бачення, учому полягає моральна шкода та критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди.
Покликається на судову практику та зазначає, що моральна шкода має виключно компенсаційний характер, а не каральний чи обтяжуючий.
Просить при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди врахувати наявність передбачених законом підстав для їх часткового задоволення.
Також вважає, що позивачі не довели понесених ними витрат на правничу допомогу, тому такі не можуть бути відшкодовані у розмірі, визначеному районним судом.
Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 січня 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача моральну шкоду в розмірі прожиткового мінімуму громадян на кожного з потерпілих.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції вказав, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, тому будь-яка компенсація моральної шкоди не є та не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керувався роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (з наступними змінами та доповненнями) та врахував, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.
Таким чином, врахувавши вину ОСОБА_2 , глибину та тривалість моральних страждань позивачів, яких вони зазнали внаслідок ДТП, докази, подані позивачами, із застосуванням принципів розумності і справедливості, суд прийшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 70 000,00 грн., ОСОБА_5 - 30 000,00 грн., ОСОБА_4 - 5000,00 грн.
Щодо вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу, то суд вказав, що до матеріалів позовної заяви позивачем долучено попередній розрахунок витрат на правову допомогу в сумі 15 000,00 грн., при цьому, врахувавши матеріали справи, з урахуванням складності такої та тривалості провадження, кількості судових засідань, оцінюючи співмірність заявлених до відшкодування витрат, суд стягнув з відповідача на користь позивача судові витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.
Крім цього, суд стягнув з відповідача судовий збір у розмірі 1073,60 грн. на дохід держави.
Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише відповідачем та виключо в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.
Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями. 
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Судом встановлено такі юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.
28 травня 2020 року близько 19 години 00 хвилин відповідач ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «МЕВСЕВЕ8-ВЕКХ» модель «Е 200» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним по прилеглій дорозі, що веде зі сторони готелю «Катерина» на автодорогу «Київ - Чоп», що неподалік с. Солонка Пустомитівського району Львівської області порушив вимоги Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не відреагував на її зміну, без причин технічного характеру виїхав на відповідне перехрестя таким чином не надавши перевагу в русі автомобілю марки «АУДІ» модель «А4» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6 , що рухався у лівій смузі руху у напрямку Чопа та по відношенню до його автомобіля наближався із правої сторони, в результаті чого відбулось зіткнення між цими транспортними засобами. Після вказаного зіткнення автомобіль марки «АУДІІ» модель «А4» реєстраційний номер НОМЕР_2 допустив ще зіткнення із автомобілем марки «ЗАЗ» модель «1 10207» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4 , який в той час знаходився у нерухомому положенні перед виїздом на голову дорогу зі сторони стадіону «Арена Львів».
У результаті вказаної ДТП та порушень допущених відповідачем, тілесні ушкодження отримали пасажири автомобіля марки «ЗАЗ» модель «110207» реєстраційний номер НОМЕР_3 , а саме: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у виді забою головного мозку середнього ступеня, внутрішньо-мозкової гематоми в ділянці базальних ядер справа у вигляді стійкого цефалічного, вестибуло-атаксичного синдромів, церебрастенії, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я, малолітня ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 у виді 4 саден на підборіді, правій щоці, правій вушній раковині, 3 синців на зовнішній поверхні лівого плеча, правій гомілці, закритого перелому лівої ключиці зі зміщенням, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.
29.05.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 12020140270000622 за ч. 1 ст. 286 КК України, стосовно  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 червня 2023 року клопотання захисника обвинуваченого адвоката Грабовця Сергія Валерійовича – задоволено.
ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 286 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.
Кримінальне провадження за ч.1 ст. 286 КК України, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140270000622 від 29.05.2020, стосовно  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 – закрито.
Речові докази медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_3 , оригінал протоколу №0910 КТ обстеження від 30.05.2020, DVD диск результатів дослідження КТ голови ОСОБА_3 від 30.05.2020, карту стаціонарного хворого №1612 та медичну картку стаціонарного хворого №2005 ОСОБА_3 повернуто потерпілій ОСОБА_3 (постанови від 19.08.2020, 03.09.2020 та розписка від 24.09.2020).
Речовий доказ автомобіль «Мерседес Бенц Е200» реєстраційний номер НОМЕР_1 вважати повернутим законному володільцю (постанова від 29.05.2020 та розписка від 02.09.2020).
Речовий доказ автомобіль «Ауді А4» д.р.н. НОМЕР_2 вважати повернутим законному володільцю (постанова від 29.05.2020 та розписка від 03.08.2020).
Речовий доказ автомобіль «ЗАЗ 110207» д.р.н. НОМЕР_3 вважати повернутим законному володільцю (постанова від 29.05.2020 та розписка від 19.08.2020).
Речовий доказ флеш карта «SAMSUNG 64 EVO Plus» зберігати при матеріалах кримінального провадження.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 13239 (тринадцять тисяч двісті тридцять дев`ять) грн. 40 коп. коштів витрачених на залучення експертів.
Цивільний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , моторно (транспортного) страхового бюро України третя особа ОСОБА_10 про стягнення моральної та матеріальної шкоди – залишено без розгляду.
Роз`яснено стороні потерпілих, що залишення цивільного позову без розгляду в межах даного кримінального провадження, не позбавляє їх звернутись з аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів виходить з того, що враховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України), факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюватися у порядку кримінального провадження, оскільки суд у порядку цивільного судочинства не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення.
Так, Верховний Суд у постанові від 02.12.2021, справа № 449/1689/19 наголосив, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.
Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.
Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження щодо відповідача ОСОБА_2 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою підставою.
Іншими словами, колегія суддів погоджується із тим, що факт вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 28.05.2020, є встановленим та не підлягає доказуванню.
Таким чином, не зважаючи на звільнення відповідача ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК Укарїни, останній не звільняється від цивільної відповідальності за доведення належними доказами факту та розміру спричиненої шкоди.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Звертаючись і позовними вимогами позивачі обґрунтування таких зводять до того, що діями відповідача ОСОБА_2 , які полягали у вчиненні ДТП, їм було заподіяно моральну шкоду, оскільки понесені моральні страждання не можна відшкодувати в повному обсязі, позаяк немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, будь-яка компенсація зі сторони відповідача не може бути адекватною дійсним стражданням, тому визначили суто умовний вираз такої, враховуючи вимоги розумності і справедливості, яку просили стягнути з відповідача.
Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Зокрема, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). 
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Далі Закон № 1961-IV). 
Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. 
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи ( ст. 22.1 Закону).
Відповідно до ст. 26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому – фізичній особі, який зазнав ушкоджень здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 у день ДТП не була застрована, відповідний страховий поліс відсутній.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко визначає умови, за яких МТСБУ здійснює відшкодування страхових коштів.
В свою чергу, потерпілі звернулися із вимогою про стягнення моральної шкоди безпосередньо до винної у ДТП особи.
Колегія суддів виходить з того, що деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.
Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
Як зазначалося вище, вина відповідача у спірній ДТП та інші обставини, які стосуються учасників справи, а не їх правова оцінка, є встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, відтак повторному доказуванню не підлягають.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, які стосуються оцінки допущених порушень вимог Правил дорожнього руху відповідачем, вчинення ним неумисних дій, несправність автомобіля, що унеможливлювало виконати маневр, пред`явлення позову в кримінальному провадженні і до МТСБУ, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі не мають правового значення для спірних правовідносин.
Що стосується тверджень про визнання вини на місці ДТП та готовність нести відповідальність за скоєне, то такі жодним чином не підтверджені, оскільки за понад чотири роки з часу скоєння ДТП, відповідач не вчинив будь яких дій на відшкодування шкоди у будь якому розмірі, докази протилежного у матеріалах справи відсутні, останнім суду не надані.
Враховуючи доводи апеляційної скрги, виключною правовою проблемою суті спірних правовідносин є розмір моральної шкоди, яка, за позицією позивача, стягнута судом у надто велиому розмірі.
Визначаючи свою провину, відповідач просить стягнути на користь кожного з позивачів моральну шкоду у розмірі прожиткового мінімуму, який з січня 2024 року для працездатних осіб становить 3028,00 грн (ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік»).
Колегія суддів виходить з того, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV.
Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц (провадження№ 61-31395сво18).
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З огляду на зазначені норми та встановлені обставини спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висноків суду першої інстанції та підставність позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача у зв`язку з завданням останнім немайнової шкоди.
На переконання суду наявність у позивачів моральних страждань, підтверджуються отриманими тілесними ушкодженнями та пошкодженням майна, тривалістю лікування і відновлення стану здоров`я, що унеможливлювало фізичні навантаження та активний життєвий цикл та неможливість здійснення керування транспортним засобом, що в свою чергу безумовно вплинуло та порушило нормальні життєві зв`язки.
Також, після вчинення відповідачем ДТП та завданої шкоди, позивачі фактично були вимушені перелаштуватися на новий уклад життя, у тому числі пов`язаного із участю у кримінальному провадженні, судових засіданнях при розгляді обвинувального акта.
Таким чином, позивачам довелося нераціонально витрачати свій життєвий час та залучати значні власні фізичні, душевні, моральні зусилля і матеріальні ресурси, для відновлення попереднього стану, тому доводи апеляційної скарги щодо необхідніості зміни рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, не є спроможними та не заслуговують на увагу.
Враховуючи фактичні обставини справи та негативні наслідки, які настали для позивачів внаслідок ДТП, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивачів, зміну їхнього звичного ритму життя, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів приходить висновку що стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 70 000,00 грн., ОСОБА_5 - 30 000,00 грн., ОСОБА_4 - 5000,00 грн. є обґрунтованим та жодним чином зі сторони відповідача не спростованим.
Що стосується безпідставності покликання, на думку відповідача, позивачки на інвалідність отриману нібито внаслідок ДТП, встановлення інвалідності внаслідок загального захворювання, як підстави для зміни оскаржуваного рішення, то такі спростовуються матеріалами справи, а саме медичною документацією та лікуванням ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с. 30-41).
Те, що відповідач до цього не притягувався до кримінальної чи адімінстративної відповідальності, не впливає на обов`язок відшкодування шкоди, яка завдана його протиправними діями.
Серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України є висновок експерта.
Підстави обов`язкового призначення судом експертизи визначені статтею 105 ЦПК України. 
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.
У контексті зазначаного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи визначений судом розмір моральної шкоди, відповідач з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивачів, не звертався, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.
Що стосується доводів апеляційної скарги про відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини.Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Згідно із договором про надання правничої допомоги від 25 липня 2023 року загальна вартість послуг адвоката (гонорар) за договором становить 15 000,00 грн (а.с. 46).
Договір підписаний адвокатом та клієнтом.
Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, складність справи та виконані адвокатом завдання, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також врахувавши відношення відповідача до заявленого позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню та стягнення таких у розмірі 10000,00 грн.
У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що у разі вирішення спірних правовідносин у досудовому (добровільному) порядку, питання судових витрат не було б актуальними і таких витрат у позивачів не було б.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 січня 2024 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 червня 2024 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк