Справа № 450/2568/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/548/24                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Провадження № 22-ц/811/828/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        03 червня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: представника позивача – адвоката Блонського М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Жидачек Т.М. на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2024 року у справі за позовом представника позивача адвоката Блонського Михайла Андрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення, -

                                       ВСТАНОВИВ:

       В травні 2023 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності ОСОБА_2 шляхом вселення його до будинку АДРЕСА_1 ; просив зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні належною йому частиною будинковолодіння АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за цією ж адресою; зобов`язати відповідачів передати ОСОБА_2 примірник всіх ключів від вхідних дверей будинку АДРЕСА_1 та воріт до земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_2 завдану шкоду в результаті вчинення перешкод в користуванні майном в розмірі 10500 грн. 
       В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що ОСОБА_2 є співівласником будинковолодіння АДРЕСА_1 , а саме 1/2 часток у праві спільної часткової власності на підставі витягу про реєстрацію права власності на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24867471 від 22.12.2009 та виникло на підставі договору дарування від 24.11.2009. Інша частка у праві спільної часткової власності налужить ОСОБА_1 Будинок складається з першого поверху та мансарди, має 5 житлових кімнат, загальною площею 168,5 м.кв., 82, 4 м.кв. На цей час позивач зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 . Позивач також володіє 1/2 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0625 га, на якій знаходиться даний будинок. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01.10.2020 позов ОСОБА_2 задоволено, поділено в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та вирішено виділити в натурі ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 254,4 кв.м., іншу частину будинку за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки вирішено залишити у власності ОСОБА_1 . Після набрання рішенням законної сили ОСОБА_2 звернувся до іншого співвласника ОСОБА_1 та осіб, які зареєстровані та проживають в уьому будинку - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для уснення перешкод йому у доступі до виділеної йому частки та звільнення займаних приміщень. Заява від 03.05.2023 була направлена ОСОБА_1 , та її батькам, які фактично проживають у даному помешканні та є зареєстрованими в ньому. Окрім цього, заява ОСОБА_1 була направлена засобами месенджера «Viber» через адвоката Блонського М.А. 10.05.2023, оскільки остання свідомо не отримує пошти від їх сторони. Жодної відповіді щодо добровільного усунення перешкод ОСОБА_2 в користуванні майном від відповідачів не поступило. ОСОБА_2 не має змоги користуватися належною йому власністю та змушений орендувати квартиру для цих цілей, оскільки іншого майна на праві власності не має. Фактично перешкоди в доступі до помешкання ОСОБА_2 почали вчинятися ще з 2019 року. Позивач не має змоги користуватися єдиним його житлом, змушений орендувати квартиру для проживання та у зв`язку з цим несе збитки, розмір яких станом на момент подання позову складають 10500 грн. на місяць, які просить стягнути з відповідачів. 05.10.2023 до суду надійшло клопотання представника позивача про уточнення позовних вимог, згідно яких він просить стягнути з відповідачів завдану шкоду в результаті вчинення перешкод в користуванні майном в розмірі 61500 грн. 10.10.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначається, що позивач є власником 1/2 будинковолодіння, що дає йому право володіти та користуватися такою часткою без будь яких обмежень. Через неможливість спільно проживати у будинку, де проживали колишня дружина та її батьки, позов було заявлено після того як набрало чинності рішення суду про поділ будинку, а тому посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що право власності на виділену частку позивача належним чином не оформлено та справа переглядається в касаційному порядку не має юридичного значення, оскільки ОСОБА_2 залишається власником 1/2 будинку і має право ним користуватися. 29.03.2023 зроблено відеозапис, на якому ОСОБА_4 категорично зазначила, що за жодних умов не буде впускати ОСОБА_2 до його помешкання. Позивач декілька разів добровільно звертався до відповідачів з проханням не чинити йому перешкоди в користуванні його часткою будинку та надати йому можливість володіти нею. Однак відповідачі не надали йому доступу до помешкання та можливості ним користуватися. В результаті неможливості користуватися своїм помешканням, позивач змушений орендувати інше житло, через що несе витрати, які безпосередньо пов`язані з поведінкою відповідачів та їх діями.
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення задоволено.
       Усунено перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_2 .
       Вселено ОСОБА_2 до будинку АДРЕСА_1 ;
       Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 примірник всіх ключів від вхідних дверей будинку АДРЕСА_1 , та воріт до земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_2 завдану шкоду в результаті вчинення перешкод йому у користуванні майном – частиною будинковолодіння АДРЕСА_1 , в розмірі 61500 грн.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_2 2147,20 грн. сплаченого судового збору.
       Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Блонського Михайла Андрійовича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі №450/2568/23 за позовною заявою представника позивача адвоката Блонського Михайла Андрійовича який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення задоволено.
       Cтягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень).
       Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 – адвокат Жидачек Т.М., подавши апеляційну скаргу.
       Вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням норм процесуального права, а також з огляду на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв`язку з чим порушуються законні права та інтереси ОСОБА_1 .
       Зазначає, що відеозаписи, як доказ вчинення перешкод у здійсненні права власності позивача, були подані з порушенням норм процесуального права, подані у неналежній формі, з пропуском строку подання, за відсутності об`єктивних причин можливості їх подання у вказаний законом строк. Тому вважає такі докази недопустимими.
       На думку апелянта, такі відео є недостовірними доказами, оскільки не відображають дійсні обставини справи, не містять інформацію щодо предмета доказування.
       Вважає, що вчинення перешкод у користуванні власності ОСОБА_2 відповідачами не доведено належними і допустимими, а в сукупності достатніми доказами.
       Не погоджується з рішенням суду і в частині стягнення відшкодування майнової шкоди. 
       З рішення не зрозуміло, на підставі чого суд доходить висновку про наявність причинного зв`язку між діями відповідача та витратами позивача на оренду житла. Також недоведеним є факт вчинення відповідачами протиправної поведінки.
       В частині оскарження додаткового рішення вказує, що суд не встановив чи співмірний розмір витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, часом, витреченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
       Вважає, що розмір витрат на правову допомогу не відповідає критерію розумності, є завищеним.
       Просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
       22 травня 2024 року від представника ОСОБА_1 – адвоката Жидачек Т.М. надійшла заява про відкладення розгляду справи. 
       З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.
       Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
       Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
       Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Блонського М.А. на заперечення доводів апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.        
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі вчиняли позивачу перешкоди у здійснення права власності належною йому частиною будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Незважаючи на поновлення права користування ОСОБА_2 на вселення в жиле приміщення у спосіб, визначений діючим законодавством, позивач має право також на захист цивільного права - відшкодування завданої шкоди, яка полягає у компенсації відповідачами витрат, які позивач вимушений був нести у зв`язку з орендою житла до відновлення його права судом.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
       Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.12.2009 №24867471, ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частка будинку в АДРЕСА_1 .
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01.10.2020 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи Органу опіки та піклування Пустомитівської РДА Львівської області про виділ частки у праві спільної часткової власності; поділено в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ; виділено в натурі ОСОБА_2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою. Судове рішення за результатами розгляду апеляційної інстанції набрало законної сили 16.02.2023.
       За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Як вбачається з відеозапису, позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 приїхали до будинку по АДРЕСА_1 та намагалися потрапити на прибудинкову територію, однак відповідачка ОСОБА_4 не допускає їх до будинку та на територію, зазначаючи, що прохід для позивача ОСОБА_2 закритий.
       Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
       Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
       Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
       Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
       Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.
Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Положеннями п. 4 статті 9 Житлового кодексу УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
       Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.
       Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Жидачек Т.М. вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення відповідачами перешкод у здійсненні права власності ОСОБА_2 .
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звертався до відповідачів з заявою, в якій просив не пізніше 7 днів з моменту отримання такої звільнити належні йому приміщення та надати копії ключів від вхідних дверей будинку та огорожі для безперешкодного доступу до своєї власності.         
Окрім цього, ОСОБА_2 звертався з заявою в поліцію, щодо вчинення відповідачами перешкод у доступі до будинку.
       Матеріали справи не містять доказів того, що в позивача є доступ до належної йому частини будинку та земельної ділянки.
       Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного та вмотивованого висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, зокрема усуненням перешкод, вселенням ОСОБА_2 до будинку АДРЕСА_1 та зобов`язанням відповідачів передати ОСОБА_2 примірник всіх ключів від вхідних дверей будинку АДРЕСА_1 , та воріт до земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_1 .
       Відповідно до вимог ч. 3 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
       Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
        ОСОБА_2 надав докази того, що орендував житло та сплачував грошові кошти відповідно до умов укладених договорів, зокрема:
- за договором оренди квартири АДРЕСА_2 від 01.05.2023, позивач орендував квартиру АДРЕСА_3 , щомісячна плата складала 10500,00 грн.;
- за договором суборенди №01/09 від 01.09.2023, позивач орендував 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , місячна орендна плата складала 30000,00 грн.
       Квитанції про оплату коштів за вказаними вище договорами оренди та суборенди житла, підтверджують оплату позивачем суми в розмірі 61500 грн.
       Понесені ОСОБА_2 витрати по оренді житла є втратою майнового блага (майновою шкодою), яка завдана внаслідок неправомірних дій відповідачів щодо чинення перешкод у користуванні жилим приміщенням. Відтак, вони несуть цивільно-правову відповідальність по її відшкодуванню на підставі положень ст. 1166 ЦК України.
       Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою .
       Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
       Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
       Оскільки рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року було задоволено позовні вимоги в повному обсязі, представниками позивача обгрунтовано подано заяву про ухвалення додаткового рішення та подано докази, які підтверджують вартість отриманої правової допомоги, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

       апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Жидачек Т.М. – залишити без задоволення.
       Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2024 року – залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 14.06.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                        
                                                                         Шеремета Н.О.