03.06.24
22-ц/812/790/24
Провадження № 22-ц/812/790/24
ПОСТАНОВА
Іменем України
03 червня 2024 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                справа № 487/6134/16-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,        
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Петровським Дмитром Олександровичем, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 06 березня 2024 року під головуванням судді Афоніної С.М., повний текст судового рішення складений 19 березня 2024 року,
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання.
Позивач зазначала, що 01 червня 2004 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Євтушенко А.М. Згідно п. 6 вказаного договору відповідач взяла на себе зобов`язання довічно її утримувати, забезпечуючи харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також надати в її безоплатне довічне користування кв. АДРЕСА_1 . Вартість матеріального забезпечення була визначена сторонами в розмірі 50 грн. щомісячно. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 виконувала взяті на себе зобов`язання за договором тільки на протязі декількох місяців після його укладання, а потім перестала виконувати, та вже тривалий час за нею доглядає ОСОБА_5 , позивачка просила розірвати вищевказаний договір довічного утримання.
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнано за ОСОБА_3 право власності на житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та знято заборону на відчуження, накладену згідно договору довічного утримання. 
21 січня 2020 року спадкоємець ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_6 , подав заяву про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2020 року заочне рішення від 05 травня 2017 року скасовано та призначено справу до розгляду.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 серпня 2020 року провадження у справі було закрито на підставі п. 3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року до участі в справі як процесуального правонаступника позивачки ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 , залучено Куцурубську сільську раду об`єднаної територіальної громади.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року до участі в справі як процесуального правонаступника відповідачки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , залучений її син ОСОБА_1 .
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 серпня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2021 року призначене підготовче судове засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 
29 червня 2021 року Куцурубська сільська рада об`єднаної територіальної громади подала до суду уточнену позовну заяву в якій просила розірвати договір довічного утримання від 01 червня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання.
В обґрунтування уточненого позову зазначила, що ОСОБА_4 не виконувала свої обов`язки за умовами договору, у зв`язку з чим у 2011 році ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, але їй було відмовлено у задоволенні позову. ОСОБА_3 повернулась проживати за адресою: АДРЕСА_2 , але упродовж наступних п`яти років ОСОБА_4 також не виконувала свої обов`язки за договором довічного утримання. ОСОБА_3 за свої кошти забезпечувала себе ліками, продуктами харчування та оплачувала комунальні послуги, допомагали їй сусіди ОСОБА_5 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . В 2016 році ОСОБА_3 знову звернулась до суду з даним позовом з підстав не виконання ОСОБА_4 обов`язків за договором довічного утримання. Після ухвалення Заводським районним судом м. Миколаєва заочного рішення від 05 травня 2017 року ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , після чого переїхала проживати в АДРЕСА_4 , де і проживала до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , її похованням займались ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . На думку Куцурубської сільської ради, необізнаність ОСОБА_4 про прийняття судом заочного рішення свідчить про те, що ОСОБА_4 не виконувала умови договору довічного утримання, не провідувала ОСОБА_3 . Ні ОСОБА_4 , ні її спадкоємці не володіли інформацією про смерть ОСОБА_3 , не цікавились її життям, і звернулись до суду лише у зв`язку з необхідністю переоформити спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . В свою чергу ОСОБА_3 розраховувала на отримання забезпечення за договором довічного утримання, що надавало би їй можливість належним чином харчуватись, одягатись, лікуватись та отримувати інший догляд і допомогу за потребою. Але неотримання такої допомоги та догляду створювало для ОСОБА_3 небезпеку для життя і здоров`я і змушувало звертатись за захистом своїх прав до суду. 
Представник третьої особи ОСОБА_2 – адвокат Ткаченко О.І. - подала до суду пояснення, у яких вказувала, що, на її думку, існують усі підстави для розірвання договору довічного утримання та задоволення позовних вимог. Зазначала, що 27.07.2017 за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 кв. АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 їй пояснювала, що дана квартира була передана за договором довічного утримання ОСОБА_4 , але через невиконання останньою умов договору його було розірвано в судовому порядку. 
Представник ОСОБА_1 – адвокат Петровський Д.О. - подав до суду додаткові пояснення в яких зазначив, що розірвання договору, в тому числі за рішенням суду, є однією з форм припинення зобов`язання, встановлених договором. Відповідно до ч.2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача. Оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то у зв`язку із її смертю договір довічного утримання від 01 червня 2004 року припинився 25 вересня 2018 року, а відповідно до приписів закону припинений договір та зобов`язання за таким договором не можуть бути ще раз припинені шляхом розірвання. У зв`язку з чим позовні вимоги не можуть бути задоволені. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2024 року позов задоволено частково. Розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 01 червня 2004 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Євтушенко А.М. та зареєстрований в реєстрі за №1-717. В решті вимог – відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність доводів позивача щодо неналежного виконання ОСОБА_4 , а потім її правонаступником – ОСОБА_1 – обов`язків за договором довічного утримання, що є підставою для розірвання цього договору. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо застосування наслідків розірвання договору довічного утримання, суд першої інстанції виходив з того, що правонаступник відчужувача - Куцурубська сільська рада об`єднаної територіальної громади - має право набути спірне нерухоме майно у власність не на підставі статті 756 ЦК України, а у порядку спадкування в позасудовому порядку або у судовому порядку, якщо судом буде встановлено у нього таке право, проте позовних вимог про визнання права власності на квартиру, яка була предметом договору довічного утримання та скасування права власності правонаступник позивача не заявляв. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Петровський Д.О. – посилаючись на порушення норм матеріального права просив рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвали нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апелянт зазначав, що оскільки відчужував ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то договір довічного утримання від 01 червня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинився 25 вересня 2018 року. Тому, враховуючи, що на час прийняття судом оскаржуваного рішення договір був вже припиненим, він не міг бути припинений ще раз шляхом його розірвання. Розірваним може бути лише чинний договір (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення). Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі №279/3625/22, від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17 та від 18 листопада 2019 року у справі № 910/6750/18. За такого, адвокат Петровський Д.О. вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм ч. 2 ст. 653 та ч. 2 ст. 755 ЦК України. Також зазначає, що суд не вказав, щодо яких саме прав відчужувача у справі відбулось правонаступництво Куцурубською сільською радою об`єднаної територіальної громади. Звертає увагу, що процесуальне правонаступництво та матеріально-правове є різними поняттями. Куцурубська сільська рада об`єднаної територіальної громади є юридичною особою, органом місцевого самоврядування та в силу свого статусу не може бути правонаступником прав на належне утримання, на проживання у відчуженому житлі, на проживання в належних умовах, а жодним законом не передбачено автоматичного матеріально-правового правонаступництва органом місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини всіх прав спадкодавця у разі відсутності спадкоємців. Судом також порушено норми ст. 15, 16 ЦК України, оскільки Куцурубська сільська рада об`єднаної територіальної громади не визначила, яке саме її право порушено, а судом не встановлено, яке саме право позивача було порушене та підлягає захисту. Станом на момент ухвалення рішення Куцурубська сільська рада не є ні відчужувачем або третьою особою, на користь якої він укладений, ні набувачем, ні правонаступником за ним, а тому договір довічного утримання згідно положень ч. 1 ст. 755 ЦК України не може бути розірваний за рішенням суду за позовом такої особи.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – адвокат Петровський Д.О. – підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги. 
Представник третьої особи ОСОБА_2 – адвокат Ткаченко О.І. – вважала апеляційну скаргу безпідставною, а судове рішення – законним і обґрунтованим. 
Представник Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені (т. 2 а.с. 201зв.), клопотань про відкладення судового розгляду не надходило. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 01 червня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Євтушенко А.М., зареєстрований в реєстрі за №1-717. 
Згідно укладеного Договору на підставі пункту 1 договору позивачкою ОСОБА_3 була передана у власність відповідачці ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати загальною площею 16.8 кв. м., жилою площею 11.2 кв.м. Коридор І – спільного користування, а ОСОБА_4 зобов`язалася довічно утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також надати в її безоплатне довічне користування вказану квартиру (пунктом 6 Договору).
Відповідно до п. 7 договору довічного утримання, вартість матеріального забезпечення з утримання (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги), визначено у розмірі 50 (п`ятдесят) гривень щомісячно.
Пунктом 13 Договору передбачено, що у разі смерті набувача майна обов`язки за договором переходять до його спадкоємців, до яких перейде право власності на майно, що було передано відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передано відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. При відсутності у набувача майна спадкоємців або при відмові їх від цього договору довічного утримання квартира, що відчужена з умовою довічного утримання, повертається відчужувачу. У цьому разі договір довічного утримання припиняється. 
Відповідно до п. 8 Договору у цей договір може бути розірваний за згоди сторін, а у випадку невиконання його умов або відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - у судовому порядку.
За життя 26 листопада 2016 року -  ОСОБА_3  пред`явила позов про розірвання укладеного із  ОСОБА_4  договору довічного утримання, посилаючись на те, що вона є одинокою, хворою людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги, тоді як відповідачка ОСОБА_4 майже не здійснювала оплату матеріального забезпечення, передбаченого договором, протягом всього часу дії договору до неї не навідувалась, не забезпечувала її їжею та ліками.
Після ухвалення у даній справі Заводським районним судом м. Миколаєва заочного рішення від 05.05.2017 року про розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнання за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 продала належну їй квартиру ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О.М. , зареєстрованим у реєстрі за № 619. Після чого ОСОБА_3 переїхала проживати в АДРЕСА_4 , де проживала в родині ОСОБА_9 з 31.07.2017 по день своєї смерті, що підтверджується довідкою №0154/20-з від 30.03.2021 Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 25.09.2018 року Очаківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Також судом першої інстанції встановлено, що похованням ОСОБА_3 займалась родина ОСОБА_9 , ОСОБА_3 похована у с. Солончаки Очаківського району. 
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 03.07.2018 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. 
Задовольняючи позовні вимоги про розірвання укладеного ОСОБА_3 з ОСОБА_4 договору довічного утримання, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність доводів позивача щодо неналежного виконання ОСОБА_4 , а після її смерті її правонаступником – ОСОБА_1 – обов`язків за вказаним договором, що є підставою для розірвання цього договору.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.
Так, статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок непрацездатності та похилого віку.
Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.
Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до приписів статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем належними, достатніми та переконливими доказами виконання обов`язків за договором довічного утримання в період після 2012 року.
Так, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували належне виконання відповідачем ОСОБА_4 своїх обов`язків, визначених пунктами 6, 7 Договору довічного утримання, у період після набрання чинності рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.03.2011 року у справі № 2-175/11, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання. 
Не доводить таких обставин і пояснення допитаних за клопотанням правонаступника відповідачки ОСОБА_4 – ОСОБА_1 - свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 (доньки та зятя ОСОБА_4 )
Разом із тим, обставини, на які посилалась ОСОБА_3 в обґрунтування позову, підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 .
За таких обставин, встановивши факт неналежного виконання відповідачкою ОСОБА_4 своїх обов`язків за договором довічного утримання протягом тривалого часу, що є істотним порушенням вказаного договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для його розірвання, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що договір довічного утримання від 01 червня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , припинився 25 вересня 2018 року, оскільки відчужував ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому, він не міг бути припинений ще раз оскаржуваним судовим рішенням шляхом його розірвання. 
Так, відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Оскільки позов про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру за відчужувачем пред`явлено за життя ОСОБА_3 , факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-142цс13, а також Верховний Суд у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 759/14846/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 306/2548/14-ц, від 30 червня 2021 року.
Посилання апеляційної скарги на неврахування судом правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі №279/3625/22, від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17 та від 18 листопада 2019 року у справі № 910/6750/18 колегія суддів вважає безпідставними.
Так, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Між тим судові рішення у справах № 910/7981/17 та № 910/6750/18 постановлені у справах господарського судочинства, правовідносини у яких не є подібними із правовідносинами у справі, що переглядається в апеляційному порядку, а предметом спору у справі №279/3625/22 хоча і є розірвання договору довічного утримання (догляду), але встановлені у ній обставини, є іншими ніж у справі, яка наразі переглядається (позов подано спадкоємцем відчужувача вже після смерті останнього).
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року до участі у справі в якості правонаступника померлої ОСОБА_3 залучено Куцурубську сільську раду об`єднаної територіальної громади, виходячи з вимог ч.1 ст. 1277 ЦК України, як відповідного органу місцевого самоврядування, за місцем відкриття спадщини с. Солончаки Очаківського району Миколаївської області, що входить до складу Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади, у зв`язку з відсутністю спадкоємців за законом та заповітом та відсутністю відомостей, що до складу спадщини входить нерухоме майно, оскільки квартира, яка була предметом договору довічного утримання, була відчужена ОСОБА_3 за її життя третій особі. 
За такого, посилання апеляційної скарги на те, що Куцурубська сільська рада об`єднаної територіальної громади є неналежним позивачем, оскільки не є правонаступником прав та обов`язків померлої ОСОБА_3 за договором довічного утримання, а тому цей договір не може бути розірваний за рішенням суду за позовом такої особи, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки фактично стосуються незгоди апелянта з вищевказаною ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року, а тому не можуть бути предметом даного апеляційного перегляду.
Оскільки рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, то відповідно ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для відшкодування апелянту судових витрат 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Петровським Дмитром Олександровичем, залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2024 року залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина 

Т.В. Серебрякова 

Повний текст постанови складено 12 червня 2024 року