ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 761/20966/19
провадження № 61-5661св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Олійник А. С., 
Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Відкрите акціонерне товариство банк «Біг Енергія», Товариство з   обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року в складі судді Панченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року в складі колегії суддів Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства банку «Біг Енергія» (далі - ВАТ банк «Біг Енергія»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» (далі - ТОВ «ФК «Гровінг Стейт»), ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С. І., про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, стягнення пені.
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що 07 вересня 2005 року між ним і ВАТ банк «Біг Енергія» укладено кредитний договір, а у подальшому додаткові угоди до нього, відповідно до умов яких банк зобов`язався надати позичальнику кредит на споживчі потреби у загальному розмірі 70 000,00 дол. США зі строком повернення до 09 березня 2010 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань позивач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , про що укладено договір іпотеки від 07 вересня 2005 року.
Зазначав, що у 2013 році ВАТ банк «Біг Енергія» відступило право вимоги за  кредитним й іпотечним договорами на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра і гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра і   гарантія»), яке 21 липня 2016 року відступило право вимоги за вказаними правочинами на користь ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», яке, у свою чергу, 21 липня 2016 року відступило право вимоги за ними ОСОБА_2 .
Позивач вважає, що укладені між відповідачами договори відступлення права вимоги за кредитним й іпотечним договорами суперечать нормам матеріального права, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором може бути здійснено лише на користь іншого банку або фінансової установи, яка повинна мати ліцензію на здійснення фінансових операцій. ОСОБА_2 є фізичною особою, тому відступлення права вимоги на її користь суперечить частині третій статті 512, статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК  України). Крім цього, спірний договір підпадає під визначення договору факторингу, який може укладатися лише фінансовою компанією, включеною до   Державного реєстру фінансових установ, яка має відповідну ліцензію на  здійснення факторингових операцій. Недійсність договору про відступлення права вимоги за кредитним договором зумовлює недійсність відступлення права вимоги за договором іпотеки.
Також зазначав, що 21 серпня 2008 року між ним і ВАТ банк «Біг Енергія» підписано додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої розмір кредиту збільшено на 20 000,00 дол. США, тобто до суми 70 000,00 доларів США. Однак  21 серпня 2008 року позивач отримав лише 7 000,00 дол. США, 02 квітня 2009  року - 5 185,00 дол. США і 07 вересня 2009 року - 5 686,00 дол. США. Решта коштів у розмірі 2 129,00 дол. США видані не були. Вважає, що новий кредитор,  яким є  ТОВ  «ФК «Гровінг Стейт», з огляду на невиконання зобов`язань щодо надання кредитних   коштів зобов`язаний сплатити позичальнику пеню за  кредитним договором у розмірі 120 733,00 дол. СШАвідповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
ОСОБА_1 просив: визнати недійсним договір відступлення права вимоги від  21 липня 2016 року № 2107-1-2016, укладений між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і    ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір відступлення права вимоги за  договором іпотеки від 21 липня 2016 року, укладений між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 ; стягнути з ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» на його користь пеню у розмірі 120 733,00 дол. США.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором та договір про відступлення права вимоги за  договором іпотеки укладені між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 на підставі статей 512-519 ЦК України, тобто в порядку відступлення права вимоги. Форма спірних договорів відповідає встановленим законом вимогам, його сторони мали необхідну правоздатність та дієздатність для укладення цих правочинів. Волевиявлення сторін під час укладення договорів відступлення права вимоги порушене не було. Вказаними договорами передано лише право вимоги щодо стягнення заборгованості, що не передбачає надання фінансових послуг. ЦК   України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за  кредитним договором до фізичної особи, що не є суб`єктом підприємницької діяльності. Оспорювані позивачем договори укладені у зв`язку із відступленням права вимоги за основним зобов`язанням шляхом укладення договору цесії, а  не  факторингу. Оспорювані договори не суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, тому підстав недійсності цих договорів, визначених статтями 203, 215 ЦК України, не вбачається. Позивач не надав доказів щодо невідповідності спірних правочинів нормам матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення з ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» на користь позивача пені у розмірі 120 733,00 дол. США, суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до розділу 2 договору відступлення права вимоги від 21 липня 2016 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відступило ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» саме право вимоги за кредитним договором, що не стосується заборгованості первісного кредитора (ВАТ банк «Біг Енергія») перед позивачем.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року змінено в мотивувальній частині, викладено її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що нормативно-правові акти, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває на стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи. Враховуючи відкликання Національним банком України (далі - НБУ) 24 лютого 2010 року банківської ліцензії у ВАТ банк «Біг Енергія», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у  торгах з  продажу або наступному придбанні прав вимоги ВАТ банк «Біг Енергія» законодавством не визначені. 
Оскільки на час укладення на аукціоні договору купівлі-продажу права вимоги від  27 грудня 2013 року у ВАТ банк «Біг Енергія» була відкликана ліцензія і він не  мав права здійснювати банківську діяльність, у тому числі не мав права здійснювати фінансові операції, то укладений 27 грудня 2013 року на аукціоні договір за своєю правовою природою не є здійсненням банком фінансової операції, зокрема операції факторингу. Відповідно, наступне відступлення 21  липня 2016 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги на користь ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», яке відступило право вимоги на користь фізичної особи ОСОБА_2 , не потребує у останнього набувача права вимоги статусу фінансової установи.
ОСОБА_2 не набула права здійснювати фінансові операції стосовно позивача як боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на час укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор ВАТ банк «Біг Енергія».
Оскільки на час укладення 27 грудня 2013 року між особою, уповноваженою на ліквідацію ВАТ банк «Біг Енергія», і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договору купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором, нарахування неустойки (штрафу, пені) й інших санкцій за всіма видами заборгованості банку припинилося, то відповідно у нового кредитора - ТОВ   «ФК   «Довіра та гарантія», як і наступних кредиторів, відсутній обов`язок сплачувати пеню, що унеможливлює задоволення вимог про стягнення пені.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року, протокольну ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020  року (щодо задоволення клопотання представника ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» про приєднання доказів) та  постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в  частині вимог про визнання недійсними укладених між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і  ОСОБА_2 договорів відступлення права вимоги за кредитним договором та  договором іпотеки, передати справу на новий розгляд у частині вирішення вимог про стягнення з  ТОВ  «ФК «Гровінг Стейт» заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2005 року. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) як на підставу оскарження судових рішень. Вважає, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 3-238гс16.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди залишили поза увагою доводи, аргументи і факти, на які посилався позивач. Суди помилково врахували висновки  касаційного суду, які викладені за результатом розгляду справ з   іншими   фактичними обставинами. Суди неправильно застосували норми глави 73 ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2. Апеляційний суд неправильно застосував висновки Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України», «Трофимчук проти України».
Всупереч норм матеріального права продаж ОСОБА_2 права вимоги за кредитним договором був проведений без конкурсу. Суди залишили поза увагою, що договір від 21 липня 2016 року за своєю правовою природою є  договором факторингу. ОСОБА_2 не може бути стороною договору факторингу, що відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність. Суди помилково вказували на встановлені у справі № 754/15560/16-ц обставини як підставу для відмови у задоволенні заявлених у цій справі вимог. 
Суди не звернули уваги на заперечення позивача щодо клопотання представника ТОВ  «ФК «Гровінг Стейт» про приєднання до матеріалів справи доказів щодо зміни умов договору відступлення права вимоги від 21 липня 2016 року. Суди неправильно встановили, що заборгованість за кредитним договором від   07   вересня 2005 року стосується тільки первісного кредитора - 
ВАТ банк «Біг Енергія» та не стосується наступних кредиторів за цим договором, зокрема ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Гровінг Стейт». Банк порушив умови кредитного договору, частину коштів видав невчасно, а частину коштів не видав, тому кредитор зобов`язаний сплатити неустойку, яка передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Позиція інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Провадження у суді касаційної інстанції
05 квітня 2021 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до  Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу із суду першої інстанції.
23 червня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року зупинено провадження у  цій  справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 206/4841/20.
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року поновлено провадження у справі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що з 07 вересня 2005 року між ОСОБА_1 
і ВАТ банк «Біг Енергія» укладено кредитний договір № 11/01-09-2005 (з  додатковими угодами від 23 листопада 2006 року, від 30 серпня 2007 року, від 21 серпня 2008  року та  від  07 вересня 2009 року), згідно з умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби у розмірі     70 000,00 дол. США зі строком повернення 09 березня 2010 року. 
Цього ж дня (07 вересня 2005 року) з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 і ВАТ банк «Біг Енергія» укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким позичальник передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .
ВАТ банк «Біг Енергія» 27 грудня 2013 року уклав з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договір купівлі-продажу права вимоги, відповідно до умов якого банк відступив товариству право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у  тому числі за укладеними з ОСОБА_1 кредитним договором 
№ 11/01-09-2005 та договором іпотеки. 22 січня 2014 року між                                 ВАТ банк «Біг Енергія» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеним між банком і позичальником 07 вересня 2005 року.
У свою чергу, 21 липня 2016 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» 
і ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» уклали договір відступлення права вимоги № 21/07/16, за   яким останнє набуло право вимоги за укладеними з ОСОБА_1 кредитним договором та договором іпотеки, а також уклав нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки.
За пунктом 2.2 договору відступлення права вимоги від 21 липня 2016 року            № 21/07/16 в дату відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» вважається таким, що відступило, а ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» таким, що набуло право вимоги до  ОСОБА_1 . Права вимоги переходять до нового кредитора у повному обсязі. З дати відступлення права вимоги новий кредитор вправі самостійно розпоряджатися правами вимоги на власний розсуд без згоди первісного кредитора.
ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» 21 липня 2016 року уклало з ОСОБА_2 договір відступлення права вимоги № 2107-1-2016, згідно з умовами якого ОСОБА_2 відступлено право вимоги за укладеними з ОСОБА_1 кредитним договором та договором іпотеки. Вказані особи уклали нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 07 вересня 2005  року.
Згідно з пунктом 2.2 договору відступлення права вимоги від 21 липня 2016 року № 2107-1-2016 ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» вважається таким, що відступило, а  ОСОБА_2 такою, що набула право вимоги до  ОСОБА_1 . Права вимоги переходять до нового кредитора у повному обсязі. З дати відступлення права вимоги новий кредитор вправі самостійно розпоряджатися правами вимоги на власний розсуд без згоди первісного кредитора.
Відповідно до додатку № 1 до договору відступлення права вимоги від 21 липня 2016 року № 2107-1-2016(розрахунок заборгованості за кредитним договором) станом на 21 липня 2016 року (дату відступлення права вимоги) заборгованість боржника ( ОСОБА_1 ) перед первісним кредитором (ТОВ «ФК «Гровінг Стейт») за кредитом та процентами становить 646 101,91 грн. Новий кредитор ( ОСОБА_2 ) засвідчує, що наведений у вказаному додатку розрахунок заборгованості повністю задовольняє, є належним підтвердженням суми грошових вимог до боржника, права за яким відступаються, та засвідчує відсутність претензій у нього щодо цього розрахунку.
19 лютого 2020 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору відступлення права вимоги № 2107-1-2016 від 21 липня 2016 року, відповідно до пункту 1 якої загальна вартість права вимоги за договором становить 646 101,91 грн.
Суди також встановили, що 16 березня 2009 року НБУ ввів у ВАТ банк «Біг Енергія» тимчасову адміністрацію, а постановою правління НБУ від 24 лютого 2010 року №   97 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію з 01 березня 2010 року ВАТ банк «Біг Енергія».
Ліквідація ВАТ банк «Біг Енергія» здійснювалася Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженого на ліквідацію.
Перший договір купівлі-продажу (відступлення) права вимоги, зокрема за кредитним договором з позивачем, укладено 27 грудня 2013 року між ВАТ банк «Біг Енергія», який перебував у стадії ліквідації в особі ліквідатора Васільченка   Ю. Л., і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» за результатами проведення 26 грудня 2013 року аукціону з реалізації активів ВАТ банк «Біг Енергія».
Відповідно до пункту 4.1 розділу 4 договору купівлі-продажу права вимоги від   27  грудня 2013 року № 3-233 загальна вартість договору становить 1 907 629,56  грн, з яких новий кредитор оплатив 157 655,34 грн як гарантійний внесок участі в аукціоні, і визначена сторонами на підставі протоколу торгової біржі «НАША» від 26 грудня 2013 року № 3-233 щодо проведення аукціону з реалізації активів ВАТ банк «Біг Енергія» відповідно до постанов правління НБУ від 24 лютого 2010 року № 97, від 26 лютого 2013 року № 53 та від 25 вересня 2013 року № 384.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї   статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи  порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права   без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення   оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та   вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи  відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи таке.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до  суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Щодо вимоги про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами
ОСОБА_1 вказував, зокрема, що ОСОБА_2 за правочинами, які є   договорами факторингу, набула права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, проте вона не може надавати фінансові послуги. З огляду на  викладене позивач просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від  21 липня 2016  року, укладений між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і   ОСОБА_2 , та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21 липня 2016 року, укладений між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 .
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті   203   цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За статтею 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і   іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та   інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи   інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і  за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за   основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частини перша-третя статті 24 Закону України «Про іпотеку»).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, від 28 лютого 2024 року у справі № 712/7178/20).
При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
Сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги. Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі                                              № 206/4841/20).
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що  особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її  майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Відповідно до сталої практики Верховного Суду відступлення права вимоги за  кредитним договором може відбуватися лише на користь установ, наділених правом надавати фінансові послуги. Проте і фізичні особи можуть викупити у банків заборгованість за кредитними зобов`язаннями їхніх клієнтів, але за умов, якщо банк перебуває на стадії ліквідації, а право вимоги реалізується на електронних торгах (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19).
Продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19).
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 295/13441/19 викладено висновок про те, що «відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб є можливим за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації».
З урахуванням наведеного відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб є можливим за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 369/12596/19.
Суди встановили, що 16 березня 2009 року НБУ ввів у ВАТ банк «Біг Енергія» тимчасову адміністрацію, а постановою правління НБУ від 24 лютого 2010 року №   97 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію з 01 березня 2010 року ВАТ банк «Біг Енергія».
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб  - підприємців та громадських формувань діяльність ВАТ банк «Біг Енергія» як юридичної особи припинено.
Перший договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, зокрема за кредитним договором з позивачем, укладено 27 грудня 2013 року між ВАТ банк «Біг Енергія», який перебував у стадії ліквідації в особі ліквідатора Васільченка   Ю. Л., і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» за результатами проведення 26 грудня 2013 року аукціону з реалізації активів ВАТ банк «Біг Енергія».
Відповідно до пункту 4.1 розділу 4 договору купівлі-продажу права вимоги від   27  грудня 2013 року № 3-233 загальна вартість договору становить 1 907 629,56  грн, з яких новий кредитор оплатив 157 655,34 грн як гарантійний внесок участі в аукціоні, і визначена сторонами на підставі протоколу торгової біржі «НАША» від 26 грудня 2013 року № 3-233 щодо проведення аукціону з реалізації активів ВАТ банк «Біг Енергія» відповідно до постанов правління НБУ від 24 лютого 2010 року № 97, від 26 лютого 2013 року № 53 та від 25 вересня 2013 року № 384.
На час укладення на аукціоні договору купівлі-продажу права вимоги від 27 грудня 2013 року № 3-233 у ВАТ банк «Біг Енергія» була відкликана ліцензія і він не мав права здійснювати банківську діяльність.
Відповідно до пункту 1.1 укладеного між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 договору № 2107-1-2016 право вимоги - це право грошовї вимоги первісного кредитора до боржника на дату відступлення прав вимоги за кредитним договором щодо погашення боргу за кредитом. Згідно з пунктом 2.1 цього договору новий кредитор сплачує первісному вартість права вимоги та набуває статусу правонаступника у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги.
ОСОБА_2 не набула права здійснювати фінансові операції стосовно позивача як боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор ВАТ банк «Біг Енергія».
Сторони договору купівлі-продажу майнових прав у процедурі ліквідації банку фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, сторонами якої можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи (постанова Верховного Суду від 06 лютого 2024 року у справі № 758/8186/21).
З урахуванням наведеного суди, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм   оцінку, дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору відступлення права вимоги від  21 липня 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 , та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21 липня 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 .
Щодо вимоги про стягнення грошових коштів
ОСОБА_1 зазначив, що 21 серпня 2008 року між ним і ВАТ банк «Біг Енергія» підписано додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої розмір кредиту збільшено, проте на виконання умов цієї додаткової вимоги йому не видано 2 129,00 дол. США, частина коштів надана із затримкою, тому ТОВ  «ФК  «Гровінг Стейт» як новий кредитор зобов`язане відповідно до частини п`ятої статті   10   Закону України «Про захист прав споживачів» сплатити пеню за кредитним договором у розмірі 120 733,00 дол. США.
Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у  розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений. Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов`язку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором (стаття 1056 ЦК України).
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що зобов`язання кредитодавця щодо надання кредиту є специфічними за своєю юридичною сутністю. І з урахуванням його сутності не можна зобов`язати банк видати кредит. У такій ситуації потрібно ставити питання перед судом про покладення на боржника обов`язку відшкодувати збитки, а не реально виконати зобов`язання. Такий підхід ґрунтується на тому, що обов`язки з надання кредиту та сплати боргу є кардинально різними за своєю юридичною сутністю і, з урахуванням сутності кредитного договору, примус до виконання обов`язку видати кредит у натурі не допускається.
Якщо позичальник вважає таку відмову банку необґрунтованою, в цій ситуації належним способом захисту є позов про компенсацію збитків, зокрема витрат позичальника, пов`язаних із більшим розміром відсотків, під які отриманий кредит в іншому банку, на страхування, сплату комісій у зв`язку з укладенням кредитного договору, за яким не отримано кредит (його частина), тощо. Тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з невиконанням (простроченням виконання) зобов`язання кредитодавця щодо надання кредиту, не може бути застосована.
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до  цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті  81  ЦПК  України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на  засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Диспозитивність - одиніз базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не  повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18).
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив відповідно до частини 
п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути 
з ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» пеню за кредитним договором у розмірі 
120 733,00 дол. США за ненадання коштів за кредитним у розмірі 
2 129,00 дол. СШАта надання частини коштів із затримкою.
Суди першої та апеляційної інстанцій належно не мотивували підстав для відмови у позові в цій частині. За встановлених у справі обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 судам необхідно було відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його порушеного права (інтересу), що є самостійною підставою для відмови в позові.
Тому суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги, але помилилися щодо мотивів такої відмови.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 757/76933/17.
Щодо інших доводів касаційної скарги
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суди не врахували висновків щодо застосування норм права, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 3-238гс16, враховуючи таке.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є  сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Так, постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц скасовано рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення суду першої інстанції, яким визнано договір відступлення прав недійсним. Касаційний суд вказував, що «з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця, який є   фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права; фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи; оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін. 
Велика Палата Верховного Суду постановою від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 скасувала судові рішення, а справу направила на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційний суд зазначив, що правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню; відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку; проте будь-які докази про наявність нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні; як вбачається з встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за  кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права; отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на  користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті  512  та  статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на   підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі №  906/1174/18 вказувала, що «у справі, що розглядається, попередній кредитор  (банк) був позбавлений банківської ліцензії, перебував у процедурі ліквідації та розпродував свої активи з метою розрахунку зі своїми кредиторами. Ця обставина суттєво відрізняє справу № 906/1174/18 від справ № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), №  638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), в яких Велика Палата Верховного Суду прийняла постанови 11 вересня 2018 року, 31 жовтня 2018 року та 10 листопада 2020 року відповідно. Проте у постанові від 31 жовтня 2018 року у  справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та  статті  1054  ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа. З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові у справі № 906/1174/18, слід відступити від  означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 залишено без змін судові рішення, якими визнано недійсними договір про відступлення права вимоги за генеральним договором на здійснення кредитних операцій та кредитним договором, договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором; скасовано рішення приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності на земельну ділянку та розташовані на цій земельній ділянці адміністративно-виробничі приміщення, об`єкт житлової площі. Касаційний суд вказував, що, уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором, банк отримав фінансування, а товариство, у свою чергу, укладаючи вказаний договір, набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги; така різниця виразилася в отриманні товариством від первісного кредитора таких прав щодо боржника: а) права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких грошових нарахувань та вимог, у  тому числі передбачених кредитним договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору; б) права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних з цим сум; в) права 
будь-яких інших вимог згідно з генеральним договором та кредитним договором. Підтверджено, що саме товариство отримало прибуток від обміну своїх грошових коштів на дебіторську заборгованість іншого товариства перед банком; наведене свідчить про те, що укладений між банком і товариством оспорюваний договір за   своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу; цесія (відступлення права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу; проте сама собою назва оспорюваного у цій справі договору не змінює його правової природи. 
Постановою Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 3-238гс16 скасовано судові рішення, якими відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, а справу передано на розгляд до  місцевого господарського суду. Верховний Суд України вказував, що банк визнано кредитором у провадженні про банкрутство заводу, тому участю у зборах кредиторів тих кредиторів, вимоги яких визнано на підставі договору, який не  відповідає вимогам закону, прямо порушуються майнові інтереси позивача; за таких обставин позивач вправі звертатися із позовом про визнання договору недійсним відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України; висновок Вищого господарського суду України про те, що позивач не довів в установленому законом порядку факту порушення його прав та законних інтересів укладенням спірного договору, не відповідає встановленим судами з дотриманням вимог процесуального закону фактичним обставинам справи і суперечить матеріальному закону; як свідчить аналіз змісту договору, він містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги); зокрема, у договорі передбачено, що грошова вимога до боржника відступається кредитором (фінансова установа) в обмін на грошові кошти, які новий кредитор (товариство) зобов`язався сплатити останньому, тобто за умовами договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передання останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника); суди усіх інстанцій не дослідили, чи товариство є фінансовою установою, яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу.
У зазначених справах № 638/22396/14-ц, № 909/968/16, № 465/646/11, 
№ 3-238гс16 суди не встановили обставин щодо позбавлення банківської ліцензії попереднього кредитора (банку) та перебування його у процедурі ліквідації під час вчинення спірного правочину.
Отже, відсутні підстави вважати, що суди у справі, яка переглядається, не    врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди керувалися конкретними обставинами справи.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо помилкового задоволення протокольною ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від    21 лютого 2020 року клопотання представника ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та приєднання доказу, оскільки зазначене питання вирішено судом з дотриманням норм процесуального права. Так, позов до суду у цій справі подано у травні 2019  року, відзив ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» подало 05 листопада 2019 року, а  у  зазначеному клопотанні заявлено вимогу про приєднання додаткової угоди від 19 лютого 2020 року, тобто вказаний доказ не можливо було подати разом із  відзивом на позовну заяву. Суд першої інстанції врахував заперечення позивача щодо клопотання представника ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» про приєднання доказу та  постановив ухвалу, яка узгоджується з нормами процесуального закону, зокрема статті 83 ЦПК України. Водночас апеляційний суд перевірив заперечення на ухвали Деснянського районного суду міста  Києва від    21 лютого 2020 року про задоволення клопотання представника ТОВ  «ФК  «Гровінг Стейт» та приєднання доказу, які були включені до апеляційної скарги на рішення суду, а також виклав відповідні мотиви щодо кожного доводу позивача по суті вказаного питання.
Доводи касаційної скарги, що продаж ОСОБА_2 права вимоги за спірним зобов`язанням був проведений з порушення норм права без конкурсу, не заслуговують на увагу, оскільки у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не  тільки на користь фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації. Вказувала, що «якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама собою (за відсутності інших ознак) не    означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому».  ОСОБА_2 набула права вимоги за правочином, укладеним з   ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», яке не було банком, що ліквідується, тому безпідставними є доводи касаційної скарги щодо необхідності продажу права вимоги останнього до позивача на конкурсних засадах.
Суд першої інстанції у незміненій частині та суд апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами правильно застосували норми матеріального права і врахували висновки суду касаційної інстанції та Європейського суду з прав людини, тому доводи касаційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу. 
Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо дискримінаційного розгляду справи, оскільки учасники кредитних зобов`язань скористалися передбаченим законом способом захисту порушених правкредитора зі сторони позичальника, зокрема, шляхом відступлення права вимоги. Заміна кредитора у  зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України). Позивач не довів належними та  допустимими доказами порушення своїх прав внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні (збільшення розміру заборгованості, наявності інших зобов'язань тощо).
Суди правильно врахували встановлені у справі № 754/15560/16-ц (за позовом   ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Гронвінг Стейт», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування договорів) обставини, які мають преюдиційне значення для вирішення цього спору, тому доводи касаційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Подгорнов С. М. подав до Верховного Суду клопотання про передачу справи на   розгляд Великої Палати Верховного Суду. Вказував, що аналіз норм матеріального права та судової практики свідчить про наявність підстав для стягнення з ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» на користь позивача заборгованості за   кредитним договором, а ОСОБА_2 не може набути прав кредитора за договорами факторингу. 
Згідно з частиною третьою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в   касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Заявник вказував,що справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від висновків щодо застосування норми права у  подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 3-238гс16, Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц.
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.
Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та  передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників справи. При цьому принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в  протилежному випадку це означало б неможливість виправити судом свою позицію або виключало б можливість динамічного розвитку права та суспільних правовідносин.
Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду та Верховного Суду України за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 та інші).
У частині п`ятій статті 403 ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що  справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та  якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.
Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
Заявник не навів, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі, також не довів необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, не довів наявності протилежних і   суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у  судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами. Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, яку в  кожній конкретній справі суд здійснює за своїм внутрішнім переконанням, що   ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Зважаючи на наведене, колегія суддів не встановила достатніх та обґрунтованих підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а отже, у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
Отже, Верховний Суд у  складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду перевірив заявлені у касаційній скарзі доводи, згідно із  законодавчо визначеними повноваженнями дійшов власного висновку щодо застосування відповідних норм права у спірних правовідносинах, зокрема в частині відступлення права вимоги від банку, який перебуває на стадії ліквідації, з  урахуванням встановлених обставин справи -  ОСОБА_2 не набула права здійснювати фінансові операції відносно позивача як боржника, оскільки за  умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор ВАТ банк «Біг Енергія».
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи  оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення необхідно змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині - залишити без змін.
Щодо судових витрат
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатом касаційного перегляду справи результат вирішення спору по суті не змінився, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 403, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи № 761/20966/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2020 року в  незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення пені змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста  Києва від 15 травня 2020 року в незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду 
від 11 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                             І. М. Фаловська
Судді                                                                                       В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
А. С. Олійник
В. В. Сердюк