ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 757/39719/21-ц
провадження № 61-1900св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сердюка В. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни на рішення Печерського районного суду м. Києва
від 14 лютого 2022 року в складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року в складі колегії суддів Невідомої Т. О., Вербової І. М., Нежури В. А.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживача, стягнення коштів, що знаходяться на депозитних рахунках, та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на його користь кошти за договорами банківського вкладу в загальному розмірі 2 136 643,30 грн.
Указував, що з листопада 2012 року до грудня 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено ряд депозитних договорів.
У кінці лютого 2014 року його рахунки було заблоковано у зв`язку з окупацією Автономної республіки Крим (далі - АР Крим).
15 травня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвалив рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління «ПАТ КБ «ПриватБанк». Вклади йому не повернуті.
Зазначив, що він неодноразово звертався до банку з вимогою розблокувати рахунки, розірвати договір та виплатити банківські вклади, однак банк відмовляв у зв`язку з припиненням діяльності на території АР Крим. 
Оскільки банк на першу вимогу позивача вклади не повернув, на підставі статті 625 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України він повинен сплатити інфляційні втрати та 3 % річних за порушення невиконання зобов`язання за період з                        15 травня 2014 року до 14 липня 2021 року (день, що передує зверненню до суду).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
14 лютого 2022 року рішенням Печерського районного суду міста Києва позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :
- за договором від 16 листопада 2013 року № SAMDN01000730680949, вклад «Приват-вклад 12 міс» у сумі 20 дол. США, проценти в сумі 6,93 дол. США та              0,64 дол. США 3 % річних;
- за договором від 11 липня 2013 року № SAMDN25000736399238, вклад «Стандарт на 12 міс» у сумі 24 000,00 грн, 33 759,13 грн процентів, 2532,82 грн
3 % річних та 1 148,70 грн інфляційних втрат;
- за договором від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD00700332777600, вклад «Стандарт» у сумі 4 000,00 грн, 6 073,42 грн процентів, 469,04 грн 3 % річних та 191,45 грн інфляційних втрат;
- за договором від 17 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070037900400, вклад «Стандарт» у сумі 8 000,00 дол. США, 4 848,22 дол. США процентів,
469,04 дол. США 3 % річних;
- за договором від 17 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070037899200, вклад «Стандарт» у сумі 15 000,00 дол. США, 11 363,01 дол. США процентів та
703,56 дол. США 3 % річних;
- за договором від 17 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070037900100, вклад «Стандарт» у сумі 15 000,00 дол. США, 11 363,01 дол. США процентів та
879,45 дол. США 3 % річних.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за умовами укладених сторонами договорів у випадку, якщо за закінченням строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. Також за укладеними сторонами договорами вони мають право достроково розірвати договір відповідно з вимогами чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за                               два банківські дні до розірвання договору. Під час повернення вкладу за ініціативою клієнта до спливу мінімального строку вкладу з дати початку/продовження строку клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані за зниженою процентною ставкою.                           ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про повернення банківських вкладів та повернення коштів 02 липня 2021 року. Однак позивач не надав доказів отримання відповідачем цієї заяви, в зв`язку з чим у суду відсутня можливість розрахувати строк для розрахунку процентів за укладеними сторонами договорами банківських вкладів. Отже, строком вимоги позивача є дата, що передувала дню звернення до суду з цим позовом, а саме 14 липня 2021 року. Саме з моменту звернення до суду із вказаним позовом слід обраховувати                            3 % річних та інфляційні втрати згідно статті 625 ЦК України.
Суд визнав за можливе прийняти розрахунок позивача щодо процентів за договорами банківських вкладів. 
Стосовно заявлених сум за статтею 625 ЦК України суд вказав, що договори банківського вкладу вважаються розірваними з дати отримання банком заяви позивача про розірвання договору банківського вкладу або позовної заяви про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, плюс два банківські дні, тому лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України щодо невиплати основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів. Позивач не надав суду належні та допустимі докази того, що він звертався до відповідача з вимогою про розірвання договорів банківського вкладу та повернення коштів за цими вкладами, а тому не відбулось прострочення банком виплати суми вкладу до дати подання позову, тому 3 % річних слід розраховувати з дати подання цього позову до суду. Вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з 15 травня 2014 року не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, за договорами, предметом яких є іноземна валюта, інфляційні втрати стягненню не підлягають.
Суд відхилив твердження представника відповідача, що належним відповідачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), оскільки позивачем не ставилося питання про заміну неналежного відповідача на належного, а таке право надано лише позивачу. Крім того, суду не надано доказів згоди кредитора -  позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «ПриватБанк» у зобов`язанні за депозитними договорами на ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язанні відповідно до положень статті 520 ЦК України. 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
23 грудня 2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення вкладу та процентів за договором від 11 липня 2013 року № SAMDN25000736399238, вклад «Стандарт на 12 міс» змінено, зменшено суму вкладу, яка підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , за тілом кредиту з 24 000,00 грн до
22 407,69 грн, за процентами за користування вкладом - з 33 759,13 грн до                  31 008,23 грн.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в позові.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу і внесення позивачем грошових коштів підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема, за договором від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD00700332777600, вклад «Стандарт» в сумі 4 000,00 грн, за договором від 17 грудня 2013 року                                     № SAMDNWFD0070037900400, вклад «Стандарт» в сумі 8000 доларів США, за договором від 17 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070037899200, вклад «Стандарт» в сумі 15 000,00 доларів США, за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD0070037900100, вклад «Стандарт» в сумі 15 000,00 доларів США. Суд першої інстанції обґрунтовано виснував про доведеність позивачем як факту укладення з банком вищевказаних депозитних договорів, так і внесення грошових коштів у зазначених позивачем розмірах.
Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції щодо доведеності факту внесення відповідачем коштів за договором від 11 липня 2013 року № SAMDN25000736399238, вклад «Стандарт на 12 міс» саме в сумі                24 000 грн, з підстав, що позивачем не доведено належними доказами факту внесення на вказаний рахунок грошових коштів саме в  такому розмірі. Згідно з наданим банком витягом з електронного додатку до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, на рахунку позивача за договором банківського вкладу № SAMDN25000736399238 обліковувались кошти в  розмірі 22 407,69 грн.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Оскільки банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що  ОСОБА_1  надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі. 
Апеляційний суд також зазначив, що, заперечуючи проти позову, банк посилався на те, що позивач не звертався із заявою про розірвання договору банківського вкладу. У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 зазначав, що він проживає на тимчасово окупованій території АР Крим. У зв`язку з відсутністю можливості виїхати за межі АР Крим він при особистій зустрічі з адвокатом передав останньому власноруч написану заяву про розірвання договорів та повернення вкладів з нарахованими процентами від 29 червня 2021 року, яка була направлена адвокатом засобами поштового зв`язку на адресу банку 02 липня 2021 року. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, банк наполягав на тому, що позивач не звертався у встановленому законом порядку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу, підпис у його заяві не засвідчений у встановленому законом порядку ні підписом керівника банку, ні нотаріально. Отже, в банку були відсутні підстави для прийняття та розгляду вказаної заяви, оскільки з цієї заяви неможливо ідентифікувати та верифікувати клієнта. Суд виснував, що направлена представником позивача засобами поштового зв`язку заява від 29 червня 2021 року про розірвання договорів вкладів не відповідає вимогам законодавства, оскільки підпис                          ОСОБА_1 у ній не був засвідчений ні працівником банку, ні нотаріально, що не може вважатись належним зверненням до банку із вимогою про відмову від продовження строків вкладу та розірвання договорів. Однак вказані обставини не позбавляють позивача права на захист свого порушеного права в судовому порядку, тому саме позовна заява ОСОБА_1 вважається вимогою про розірвання договорів вкладу та повернення грошових коштів, як правильно вважав суд першої інстанції. Позовну заяву банк отримав 04 жовтня 2021 року. Отже, депозитні договори розірвані за заявою позивача із 06 жовтня 2021 року.
Вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення процентів за договорами вкладу обраховані до дати звернення до суду із позовом, а саме до 14 липня 2021 року.  Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення процентів за договором                    від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD00700332777600 у розмірі 6073,42 грн, за договором від 17 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070037900400 у розмірі 4848,22 доларів США, за договором від 17 грудня 2013 року                                                     № SAMDNWFD0070037899200 у розмірі 11 363,01 доларів США, за договором                                     від 17 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070037900100 у розмірі 11 363,01 доларів США. Виходячи із встановлених у справі обставин щодо розміру внесених позивачем коштів за договором від 11 липня 2013 року                                                            № SAMDN25000736399238 у розмірі 22 407,69 грн, проценти за вказаним договором підлягають перерахунку.
Депозитні договори  є розірваними з 06 жовтня 2021 року, тому саме з цієї дати права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не з дати подання позовної заяви, як помилково вважав суд першої інстанції.
Позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат позивачем розраховані за період з 15 травня 2014 року до 14 липня 2021 року, тобто до дати пред`явлення позову. Отже, обраховуючи 3 % річних та інфляційні втрати, починаючи з дати пред`явлення позову, суд першої інстанції фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
02 лютого 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Тузова В. О. засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
 
Верховний Суд переглядає справу в частині задоволення позову судами з огляду на межі касаційного оскарження судових рішень. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправомірно встановив, що депозитні договори розірвані за заявою позивача із 06 жовтня 2021 року, адже ОСОБА_1 не звертався до банку із заявою про відмову від продовження строків вкладів та розірвання договорів, а заява про повернення банківських вкладів та повернення коштів від 02 липня 2021 року підписана не ОСОБА_1 , а його адвокатом. Права позивача не порушені, позов заявлено передчасно. 
 
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада                 2018 року в справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження                             № 61-2417сво19) зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Суди такі висновки не врахували. 
 
Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви / вимоги про розірвання договору. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 вересня                   2022 року в справі № 529/201/20 (провадження № 61-3820св21), від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20), від 20 липня 2022 року в справі № 132/4437/18 (провадження № 61-13187св19), від 23 лютого 2022 року в справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), від 21 грудня 2021 року в справі № 369/7118/18 (провадження № 61-19546св19), від 14 грудня 2021 року у справі № 757/51306/17 (провадження № 61-1582св21), стосовно порядку розірвання договору. Суди помилково ототожнюють позовну заяву із заявою вкладника про розірвання договору й повернення коштів. 
 
17 листопада 2014 року за оспорюваними договорами банківського вкладу змінено боржника з ПАТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон». Позивач не надав письмових заперечень щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому слід вважати, що переведення боргу здійснено за згодою кредитора. Форма вираження волі сторони через мовчання є певною альтернативою усній і письмовій формам. Згода кредитора не є необхідним елементом договору про переведення боргу та не може впливати на його дійсність. Така згода може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу. У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18  (провадження № 61-2979св20)зазначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України). Закон передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20)вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. У постанові Верховного Суду                      від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін;              (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом;             (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Договір про переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» є дійсним та підлягає виконанню. 
 
За підсумками розгляду господарської справи № 904/1721/20 Верховний Суд у постанові від 01 червня 2022 року залишив у силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року у зв`язку з істотною зміною обставин шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 10 січня 2020 року. Наведена постанова Верховного Суду підтверджує факт дійсності та чинності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року та обов`язковість його виконання сторонами.  
 
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20) сформульовано висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У постанові Верховного Суду       від 23 грудня 2021 року в справі № 910/13/21 зазначено, що належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Банк не є належним відповідачем у справі. Відповідати за позовом має ТОВ «ФК «Фінілон».
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Фактичні обставини справи
16 листопада 2012 року ОСОБА_1 подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву                     № SAMDN01000730680949 на оформлення вкладу «Приват-вклад на 12 міс» зі сплатою 4 % річних на суму 20 доларів США.
11 липня 2013 року ОСОБА_1 подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву на оформлення банківського вкладу № SAMDN25000736399238, вклад «Стандарт на 12 міс» на суму 24 000 грн зі сплатою 18 % річних.
11 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDNWFD 00700332777600, вклад «Стандарт» на суму          4 000 грн зі сплатою 20 % річних строком на 12 місяців.
17 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070037900400, вклад «Стандарт» на суму                8 000 доларів США зі сплатою 8 % річних строком на 12 місяців.
17 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070037899200, вклад «Стандарт» на суму               15 000 доларів США зі сплатою 10 % річних строком на 12 місяців.
17 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070037900100, вклад «Стандарт» на суму                15 000 доларів США зі сплатою 10 % річних строком на 12 місяців.
17 листопада 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» відступило ТОВ «ФК «Фінілон» борг в об`ємі та на умовах, що існують в момент договору. 
02 липня 2021 року ОСОБА_1 подав до АТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій просив повернути йому всі кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках               АТ КБ «ПриватБанк» на його ім`я.
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).
 
Відповідно до статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
 
Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише
у випадках, встановлених договором або законом.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п`ята статті 1061 ЦК України).
 
Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
 
Банк у касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд неправомірно встановив, що депозитні договори розірвані за заявою позивача із 06 жовтня 2021 року, адже ОСОБА_1 не звертався до банку із заявою про відмову від продовження строків вкладів та розірвання договорів, а заява про повернення банківських вкладів та повернення коштів від 02 липня 2021 року підписана не ОСОБА_1 , а його адвокатом. Права позивача не порушені, позов заявлено передчасно. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
 
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада                 2018 року в справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18), на яку посилається заявник, вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
 
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), на яку також посилається заявник, зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. 
 
У цій справі відсутні підстави для висновку про неврахування судами наведених вище постанов Верховного Суду, адже суди встановили наявність у позивача порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду. Суди встановили, що в кінці лютого 2014 року депозитні рахунки позивача було заблоковано у зв`язку з окупацією АР Крим. 15 травня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвалив рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління «ПАТ КБ «ПриватБанк». 
 
Отже, право ОСОБА_1 на повернення коштів за вкладами було унеможливлено  припиненням діяльності банку на території АР Крим, де позивач проживає та поклав кошти на депозит. 
 
Стосовно питання щодо наявності чи відсутності підстав для розірвання договору та стягнення вкладів й процентів за ними на користь позивача, необхідно зазначити таке.
 
У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.
 
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
 
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).
 
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (подібний висновок в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).
 
Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання   договору (постанова Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).
 
Сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. У випадку, якщо сторони не встановили момент, з якого договір вважатиметься розірвання  внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням, що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору (постанова Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі                                 № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21)).
 
Депозитні договори, стороною яких є позивач, від 16 листопада 2013 року                       № SAMDN01000730680949, від 11 липня 2013 року № SAMDN25000736399238, від  11  грудня  2013 року  № SAMDNWFD00700332777600, від 17 грудня                       2013 року № SAMDNWFD0070037900400, від 17 грудня 2013 року                                                      № SAMDNWFD0070037899200, від 17 грудня 2013 року                                                       № SAMDNWFD0070037900100 укладені строком на 12 місяців кожен та містять умови про те, що ввипадку, якщо за закінченням строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. Також за укладеними сторонами договорами вони мають право достроково розірвати договір відповідно з вимогами чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за  2 банківські дні до розірвання договору. Під час повернення вкладу за ініціативою клієнта до спливу мінімального строку вкладу з дати початку/продовження строку клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані за зниженою процентною ставкою.  
 
02 липня 2021 року ОСОБА_1 подав до АТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій просив повернути йому всі кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках               АТ КБ «ПриватБанк» на його ім`я.
 
Апеляційний суд під час вирішення справи керувався тим, що направлена представником позивача засобами поштового зв`язку заява від 29 червня                     2021 року про розірвання договорів вкладів не відповідає вимогам законодавства, оскільки підпис ОСОБА_1 у ній не був засвідчений ні працівником банку, ні нотаріально, що не може вважатись належним зверненням до банку із вимогою про відмову від продовження строків вкладу та розірвання договорів. Однак вказані обставини не позбавляють позивача права на захист свого порушеного права в судовому порядку, тому саме позовна заява ОСОБА_1 вважається вимогою про розірвання договорів вкладу та повернення грошових коштів, як правильно вважав суд першої інстанції. Позовну заяву банк отримав 04 жовтня 2021 року. Отже, депозитні договори розірвані за заявою позивача із 06 жовтня 2021 року.
 
З огляду на те, що умовами спірних договорів банківського вкладу передбачено право клієнта на їх дострокове розірвання, встановлено порядок такого розірвання (повідомлення іншої сторони за два банківських дні до дати розірвання договору), а позивач, звернувшись із позовною заявою у липні               2021 року, яка отримана відповідачем 04 жовтня 2021 року, повідомив банк про закінчення строку, на який вносились грошові кошти за депозитними договорами, неможливість отримання власних коштів  після закінчення цього строку та їх повернення, тобто про розірвання договорів вкладу, законним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірні договори банківського вкладу вважаються розірваними із 06 жовтня 2021 року.
 
Висновки апеляційного суду не суперечать договірним положенням щодо розірвання депозитних договорів, змісту статей 651, 653 ЦК України та практиці Верховного Суду, на яку банк посилається в касаційній скарзі. 
 
Банк у касаційній скарзі зазначає, що договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви / вимоги про розірвання договору. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 529/201/20 (провадження № 61-3820св21), від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20), від 20 липня 2022 року в справі № 132/4437/18 (провадження                 № 61-13187св19), від 23 лютого 2022 року в справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), від 21 грудня 2021 року в справі № 369/7118/18 (провадження № 61-19546св19), від 14 грудня 2021 року у справі № 757/51306/17 (провадження № 61-1582св21), стосовно порядку розірвання договору. Суди помилково ототожнюють позовну заяву із заявою вкладника про розірвання договору й повернення коштів. 
 
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження                        № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 529/201/20 (провадження № 61-3820св21) розглянуто позов про розірвання договору найму житлового приміщення, що виник з відмінних правовідносин, ніж спір у цій справі. 
 
Постановою від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження                       № 61-7157св20) Верховний Суд розглянув позов про усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями, що спростовує подібність спірних правовідносин між справами. 
 
У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 132/4437/18 (провадження № 61-13187св19) встановлено, що вимога про розірвання договору вкладу була заявлена позивачкою в претензії від 14 лютого 2015 року, яку банк отримав 24 лютого 2015 року, тому правильним є висновок судів про те, що договір банківського вкладу від 12 березня 2010 року вважається розірваним з 26 лютого 2015 року на письмову вимогу вкладника. В наведеній справі встановлені відмінні від справи, що переглядається, обставини щодо способу заявлення вкладником вимоги про розірвання договорів вкладу та повернення коштів за ними. Отже, постанова Верховного Суду від 20 липня        2022 року в справі № 132/4437/18 (провадження № 61-13187св19) не є висновком Верховного Суду, якому суперечить оскаржувана постанова апеляційного суду. 
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року в справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що в цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
 
У наведеній вище для порівняння справі № 363/3965/15 суди встановили, що за закінченням терміну дії депозитних договорів вкладник неодноразово звертався до банку з письмовими заявами (26 травня 2005 року, 22 липня 2005 року,                     08 серпня 2005 року) з вимогами про повернення депозитних вкладів та нарахованих процентів. Тобто в цій справі встановлені відмінні від спірних правовідносин обставини щодо способу заявлення вкладником вимоги про розірвання договорів вкладу та повернення коштів за ними. Наведена постанова Верховного Суду не є висновком щодо неможливості повідомлення вкладником банку про розірвання депозитного договору в позовній заяві, а не досудовій. 
 
Аналогічно відмінною від цієї справи є постанова Верховного Суду від 21 грудня 2021 року в справі № 369/7118/18 (провадження № 61-19546св19), де встановлено, що у зв`язку з достроковим розірванням депозитних договорів за заявою вкладника від 04 серпня 2014 року з 10 серпня 2014 року між сторонами припинено правовідносини за цими договорами.
 
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 757/51306/17 (провадження № 61-1582св21) зазначено, що суди встановили, що позивач скористався правом розірвання договорів на їх умовах в односторонньому порядку, які є розірваними з 12 грудня 2014 року, тому додатково заявлена вимога про розірвання договорів у судовому порядку задоволенню не підлягає. Тобто в цій справі також встановлені відмінні від спірних правовідносин обставини щодо способу заявлення вкладником вимоги про розірвання договорів вкладу та повернення коштів за ними.
 
Враховуючи те, що наведені вище висновки Верховного Суду не визначають, що воля вкладника на розірвання договору банківського вкладу й повернення коштів за ним має бути виражена лише в досудовій заяві, законодавець не встановив форми відмови від договору банківського вкладу, а позовна заява в цій справі містить умови неможливості продовження депозитних відносин з банком, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що саме позовна заява ОСОБА_1 вважається вимогою про розірвання договорів вкладу та повернення грошових коштів.
 
Заявник у касаційній скарзі також зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» перевело борг за депозитами позивача на ТОВ ФК «Фінілон»17 листопада 2014 року, тому банк не є належним відповідачем у справі.
 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
 
Відповідач- це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
 
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
 
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), на яку посилається заявник, сформульовано висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. 
 
У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року в справі № 910/13/21, на яку також посилається заявник, зазначено, що належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
Наведені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим висновкам, сформульованим у наведених вище постановах суду касаційної інстанції, на які послалося АТ КБ «ПриватБанк» в касаційній скарзі, так як суди виконали свій обов`язок щодо встановлення належності відповідача.
 
У цій справі відсутні підстави для висновку про неналежність відповідача, з огляду на таке. 
 
Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. 
 
Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. 
 
Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
 
За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, інша особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржник або особа, яка висловила намір стати боржником, може запропонувати кредитору заміну боржника, або сам кредитор може запропонувати замінити боржника. 
 
У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.
 
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
 
Відповідно до статті 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
 
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України).
 
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).
 
Отже, договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника (стаття 520 ЦК України), воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням.
 
Оскільки ОСОБА_1  відповідно до статті 520 ЦК України не надавав згоди на переведення боргу за договорами банківського вкладу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон», договір про переведення боргу між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладнику банку не створює правових наслідків для позивача.
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                           від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21, щодо переведення богу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» у подібних правовідносинах, у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 357/7395/20 (провадження № 61-5063св23), від 24 квітня 2024 року в справі № 757/44941/21-ц (провадження № 61-2394св24) та інших. 
 
Судова практика щодо вирішення питання заміни боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» за договором про переведення боргу за депозитними договорами кримських вкладників, здійсненого без письмової згоди вкладника, є сталою. Підстав для відступу від неї заявником у касаційній скарзі не наведено та Верховним Судом не встановлено.
 
Саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківських вкладів, з приводу виконання умов яких виникли спірні правовідносини, а, отже, й належним відповідачем, що відповідає правовій позиції у подібних правовідносинах, викладеній Верховним Судом у подібних правовідносинах. 
 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виснували, що саме                      АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.
 
У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18  (провадження № 61-2979св20), на яку посилається заявник, зазначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України). Закон передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України). 
 
Оскільки статтями 513, 520, 1059 ЦК України передбачено, що договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника, воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням, тому наведені висновки не є застосовними у справі, що переглядається. 
 
У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20), наведеній в касаційній скарзі, вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. 
 
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), яку також зазначає заявник, вказано, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при:                       (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Договір про переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» є дійсним та підлягає виконанню. 
 
Вказані висновки нерелевантні доспірних правовідносин, в яких договір про переведення боргу не створив правових наслідків для вкладника. 
 
Банк у касаційній скарзі посилається також на те, що постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20 залишено без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до договору про передення боргу від 17 листопада 2014 року шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 10 січня 2020 року. Зазначає, що судовим рішенням підтверджено дійсність договору про переведення боргу. 
 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). 
 
ОСОБА_1  не був учасником справи № 904/1721/20 та встановлені постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року обставини преюдиційного значення для нього не мають. 
 
Крім того, у цій справі суди виснували, що договір про передення боргу                     від 17 листопада 2014 року не створив правових наслідків для                        ОСОБА_1 , а для АТ КБ «ПриватБанк» чи ТОВ «ФК «Фінілон».
 
Касаційна скарга висновків судів попередніх інстанцій не спростовує, фактично зводиться до переоцінки доказів щодо наявності підстав для розірвання депозитних договорів, а також відсутності в АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку з виконання їх умов з підстав переведення боргу на користь ТОВ «ФК «Фінілон».
 
Доводів щодо неправильного розрахунку процентів за договорами банківського вкладу, визначення розміру вкладів та щодо відмови у позові про стягнення сум на підставі статті 625 ЦК України касаційна скарга не містить, у зв`язку із чим суд касаційної інстанції не перевіряє оскаржені судові рішення в цій частині.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України. 
 
Інші доводи касаційної скарги на висновки суду не впливають і не є суттєвими. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду (з урахуванням зміни ним рішення суду першої інстанції) в частині вирішення позову про стягнення вкладів та процентів за ними - без змін. 
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позову про стягнення вкладів та процентів за ними підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року в частині вирішення позову про стягнення вкладів та процентів за ними залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | О. М. Ситнік     Є. В. Петров     В. В. Сердюк