ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 квітня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 202/4557/22
провадження № 61-10493св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року у складі судді Кухтіна Г. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2023 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторони є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на те, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні квартирою, не надають ключів від вхідних дверей та не бажають вирішити зазначене питання добровільно, позивач просив: усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування зазначеною квартирою, виділивши у його користування кімнату, загальною площею 13,1 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м; залишити у спільному користуванні сторін: коридор площею 
6,1 кв. м, санвузол площею 3,2 кв. м, кухню площею 7,9 кв. м, кладову 
площею 0,4 кв. м, кладову площею 0,8 кв. м, балкон площею 0,8 кв. м. 
Короткий зміст судових рішень 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Усунено  ОСОБА_1 перешкоди укористуванні житловим приміщенням -квартирою    АДРЕСА_1 , шляхом йоговселення у зазначенуквартиру. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що йому на праві власності належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі є співвласниками зазначеної квартири та чинять йому перешкоди у користуванні власністю, а тому його позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою підлягають задоволенню.   
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що запропонований ним варіант порядку користування спірною квартирою є технічно можливим, відповідає часткам співвласників та санітарно-гігієнічним нормам. 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року залишено без задоволення.
Ухвала суду мотивована тим, що докази, надані заявницями на спростування обставин, встановлених судом у заочному рішенні, висновків суду не спростовують, нових обставин не підтверджують, а тому відсутні підстави для скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду у загальному порядку. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що встановивши, що позивач є власником 1/4 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У липні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального прав та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.  
Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Зазначає також, що судами ухвалено судові рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Зокрема, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України); суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачів, належним чином не повідомлених про дату, час та місце розгляду справи (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Зокрема, суди не врахували, що обов`язковими умовами для застосування зазначеної норми матеріального права одночасно є: наявність у позивача права власності; встановлення судом обставин здійснення власнику перешкод у користуванні майном. 
Суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 не довів наявність у нього права власності на частку у спірній квартирі, а також обставин здійснення відповідачами йому перешкод у користуванні нею. 
Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на доводи заявниці про те, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, належним чином не повідомленої про дату та час судового розгляду, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).  
У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_1 , у якому він просив касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2023 року залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без - змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 14 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.   
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано із Індустріального районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справи № 202/4557/22; надано учасникам справи строк для подання відзиву.  
У серпні 2023 року матеріали справи № 202/4557/22 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 липня 2022 року № 304996027, квартира АДРЕСА_1 , складається з: 1 - коридор, 2 - санвузол, 3, 6, 7 - житлові кімнати, 
4 - кухня, 5, 8 - кладові, І - балкон, ІІ - лоджія, загальна площа квартири 64,1 кв. м, житлова площа 43,1 кв. м.
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 січня 2023 року № 321031896, квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності, а саме: 1/4 частка належить позивачу, 1/2 частка - ОСОБА_2 , 1/2 частка - ОСОБА_3 .
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2021 року визначено частку майна боржника ОСОБА_4 у спільному майні, а саме: 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , як 
1/4 частка, що належить на праві приватної власності дружині боржника ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 є власником 1/4 частки спірної квартири на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 586, виданого 14 липня 2022 року.
22 липня 2022 року позивач надіслав відповідачам пропозицію щодо погодження порядку користування спірною квартирою та просив надати йому ключі від квартири.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).
ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. 
В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду 
(у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).
Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України).
Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України дає підстави для висновку, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскаржуваного судового рішення; оскаржуване судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
ЄСПЛ вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 369/11029/17.
У справі, що переглядається ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 січня 2023 року об 11.00 год; ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху; ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2023 року продовжено розгляд справи.
У судовому засіданні, призначеному на 30 січня 2023 року, ухвалено заочне рішення, в якому зазначено, що відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили, відзиву, заяв, заперечень, пояснень до суду не подавали. Позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Згідно з частинами першою, другою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Водночас матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи 30 січня 2023 року, відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. 
Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу у судовому засіданні, призначеному на 30 січня 2023 року, за відсутності відповідачки, належним чином не повідомленої про місце, дату та час судового засідання.
Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що заявниця посилалася на порушення судом першої інстанції норм цивільного процесуального права, а саме: неповідомлення її про судове засідання, призначене на 30 січня 2023 року, відповіді на зазначений аргумент апеляційної скарги суд не надав.  
Таким чином, суд апеляційної інстанції не врахував, що згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, тому дійшов помилкового висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18. 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та направлення справи № 202/4557/22 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Оскільки постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із процесуальних підстав, то решта доводів касаційної скарги щодо суті заявлених вимог не переглядаються, не оцінюються (постанова Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 207/4765/15-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
У частині четвертій статті 411 ЦПК України визначено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена порушенням норм процесуального права, то касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи № 202/4557/22 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2023 року скасувати, справу № 202/4557/22 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	Д. Д. Луспеник      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	Б. І. Гулько      	
 	Г. В. Коломієць      	
 	Р. А. Лідовець