ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 205/7333/23-ц
провадження № 61-18151 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року у складі судді Приходченко О. С., ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Барильської А. П., Демченко Е. Л., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.      Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Позовна заява мотивована тим, що 27 липня 1996 року між нею та                            ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. На початку 2000-х років їх відносини погіршилися, будь-які спільні інтереси були відсутні, побут вони не вели. 
12 січня 2002 року на підставі договору дарування вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
09 вересня 2004 року вона продала зазначену квартиру за 19 800 грн і придбала квартиру АДРЕСА_2 . Ціна договору становила 25 121 грн, проте через борги за комунальні послуги колишніх власників, фактично за договором було сплачено 19 800 грн. 
23 листопада 2006 року за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу нею було придбано квартиру АДРЕСА_3 , ціна договору склала 106 680 грн. 
На підставі договору дарування від 19 квітня 2007 року 1/2 частину                        квартири АДРЕСА_2 вона подарувала своїй дочці - ОСОБА_5 . 
На підставі договору дарування від 25 березня 2021 року вона відчужила квартиру АДРЕСА_3 своїй матері - ОСОБА_4 . 
Протягом зазначеного періоду вона працювала, отримувала стабільний дохід та мала успішну кар`єру, спільного бюджету з ОСОБА_2 не мала. Останній не працював, коштів не мав, на утримання родини грошей не надавав, проте був обізнаним про належність їй квартир, на них не претендував, шлюбні відносини були фактично припиненими. 
21 березня 2023 року їй стало відомо про наявність заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року у справі № 202/4557/22, яким ОСОБА_3 було усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням АДРЕСА_2 . 
З матеріалів цивільної справи їй стало відомо, що 25 липня 2006 року                         ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 у борг грошові кошти у розмірі, еквівалентному 38 363 доларам США, та зобов`язався повернути їх до 15 січня 2007 року. 
Проте зобов`язання не виконав, тому рішенням Індустріального районного суду                  м. Дніпропетровська від 28 березня 2007 року у справі № 2-948/07 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто грошові кошти у розмірі 165 265 грн, 3 % річних у розмірі 411 грн, а всього 165 676 грн 10 коп. 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня                        2021 року було визначено частку боржника у спільному майні - 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . 
На час постановлення судом ухвали від 25 червня 2021 року квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_4 , а 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 належала                      ОСОБА_5 . Про розгляд справи про визначення частки боржника у спільному майні ніхто із вищезазначених осіб повідомлений не був. 
На підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                                     від 25 червня 2021 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Позивач зазначала, що ОСОБА_3 приходить до квартири з невідомими особами, погрожує зробити квартиру непридатною для проживання, здійснює заходи, спрямовані на припинення теплопостачання до квартири, тощо.                      ОСОБА_3 було заявлено позов про визнання недійсним договору дарування квартири     АДРЕСА_3 від 25 березня                               2021 року з посиланням на те, що вона була об`єктом спільного сумісного майна подружжя.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                           від 30 березня 2021 року у справі №202/4605/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто за договором позики 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 51 760 грн 23 коп. 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                                    від 01 листопада 2021 року у справі № 202/4193/21 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто за договором позики 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 20 762 грн 16 коп., а також заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року у справі № 202/3517/22                                    з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто за договором позики 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 55 353 грн 83 коп. 
Зважаючи на презумпцію спільності сумісного майна подружжя, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 позику, яку не повернув, що мало наслідком визначення частки боржника в праві особистої власності в майні, придбаному нею за особисті кошти під час фактичного припинення шлюбних відносин. 
Ураховуючи викладене, позивач просила суд визнати факт набуття нею квартири                     АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 на праві особистої приватної власності за власні кошти під час фактичного припинення шлюбних відносин.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 
2023 року клопотання ОСОБА_1 про виклик та допит свідків повернуто заявникові.
 
Повертаючи заявнику клопотання про виклик та допит свідків, суд першої інстанції виходив із того, що 06 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надіслав до суду клопотання про забезпечення доказів, в якому просив суд викликати і допитати в якості свідків: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , яке не було сплачено судовим збором.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 
2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт припинення сторонами шлюбних відносин та придбання майна позивачкою за особисті кошти. Станом на день розгляду спору право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_4 . Також, позивачем не доведено, що кошти, сплачені нею за придбання квартири АДРЕСА_2 , були її особистими коштами. 
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 - на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2023 року про повернення клопотання про виклик та допит свідків у справі повернуто заявникові.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що клопотання про виклик та допит свідків не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. При цьому заявник не позбавлена можливості при оскарженні рішення суду у цій справі подати свої заперечення на відповідну ухвалу (частина друга статті 353 ЦПК України).
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт припинення сторонами шлюбних відносин та придбання майна за особисті кошти, оскільки зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 з 18 липня 2006 року є адреса: АДРЕСА_4 , де зареєстрована та проживає позивач.
При укладенні договору дарування 1/2 частини квартири від 19 липня 2007 року на користь малолітньої на той час дочки - ОСОБА_5 , від її імені діяв ОСОБА_2 як законний представник.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_9 , що підтверджується актовим записом про народження від 03 листопада 2009 року, відомості про батька внесені 27 липня 1996 року на підставі актового запису про реєстрацію шлюбу                         № НОМЕР_1 , заявником реєстрації народження малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в актовому записі зазначено  ОСОБА_2 .
При укладенні договору дарування квартири від 25 березня 2021 року між        ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . нотаріусом зазначено застереження, що згода чоловіка дарувальника на дарування квартири викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом від 25 березня 2021 року, що додана до документів, переданих нотаріусові при укладенні цього правочину.
ОСОБА_1 слідчому ОСОБА_11 у заяві від 11 червня 2021 року зазначено, що вона є дружиною ОСОБА_2 і, посилаючись на положення статті 66 КПК України, відмовляється надавати свідчення відносно себе та членів своєї родини в якості свідка.
Як було встановлено судом при розгляді справи, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 202/3543/21 від 25 червня 2021 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду                                         від 03 листопада 2021 року у справі № 202/3543/21, встановлено, що квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 є об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
 
У грудні 2023 року  ОСОБА_1  подано до Верховного Суду касаційну скаргу,                     в якій заявник просить ухвалу Дніпровського апеляційного суду                                                    від 28 листопада 2023 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1  подано до Верховного Суду касаційну скаргу,                     в якій заявник просить рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                               від 06 лютого 2024 року скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,                              й ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 січня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі на підставі абзацу 4 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду                    від 28 листопада 2023 року і витребувано цивільну справу № 205/7333/23-ц з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року на підставі пункт 1 частини другої                    статті 389 ЦПК України.
 
У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційні скарги 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду                   від 28 листопада 2023 року мотивована тим, що місцевий суд помилково послався на статті 83, 84, 116, 117 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» й визначив правову природу поданої заяви про виклик і допит свідків як заяви про забезпечення доказів.
У зв`язку з поверненням клопотання про виклик та допит свідків нею до апеляційного суду було подано апеляційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2023 року.
Зазначала, що апеляційний суд із посиланням на статті 353, 357 ЦПК України дійшов висновку про те, що ухвала про повернення клопотання про виклик та допит свідків не оскаржується окремо від рішення суду, а тому апеляційна скарга має бути повернута заявнику.
Вказувала, що пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК України встановлено, що ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.
Вважала, що зазначеною нормою не обмежено перелік заяв, повернення яких може бути підставою для апеляційного оскарження ухвали місцевого суду про її повернення. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що постановлені судом першої інстанції ухвали про повернення заявникові або позивачеві будь-якої заяви можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 рішення Ленінського районного суду                                      м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року мотивована тим, що у січні 2002 року вона  набула в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору дарування. Вказану квартиру вона продала у вересні 2004 року і за отримані у той же день кошти придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 .
Додатково підтвердити обставини, пов`язані із купівлею квартири АДРЕСА_6 за її особисті кошти, отримані внаслідок продажу подарованої їй раніше квартири, наявність боргу за комунальні послуги, могли також продавці зазначеної квартири, проте судами попередніх інстанцій не було викликано їх у якості свідків.
Вказувала, що судами попередніх інстанцій помилково не було встановлено факт набуття нею у вересні 2004 року квартири АДРЕСА_2 саме за особисті кошти, виручені від продажу квартири, що була подарована їй 12 січня 2002 року.
У липні 2007 року вона подарувала 1/2 квартири АДРЕСА_2 своїй дочці - ОСОБА_5 .
Зазначала, що обставини, пов`язані з представництвом малолітньої                               ОСОБА_5 , є відносинами представництва, врегульовані іншими нормами законодавства, до відносин щодо спільної чи особистої приватної власності не мають відношення, не спростовують доведеного у позовній заяві та в апеляційній скарзі факту, що квартира АДРЕСА_2 до моменту дарування її 1/2 частини ОСОБА_5 була придбана за її особисті кошти. Договір дарування було укладено виключно в інтересах дочки, а укладення такого договору в інший спосіб, а саме без законного представника, було б неможливим.
Отже, предметом спору у цій справі є спростування презумпції спільного майна подружжя.
Вказувала, що, незважаючи на неодноразові клопотання її представника про розгляд справи у режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів та витребування 04 листопада 2023 року справи апеляційним судом для розгляду її апеляційної скарги на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська                    від 10 жовтня 2023 року про повернення клопотання про виклик та допит свідків, подання її представником клопотання про відкладення розгляду справи, районний суд 08 листопада 2023 року ухвалив рішення по суті справи.
 
Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги 
 
У січні та у березні 2024 року ОСОБА_12 подав відзиви на касаційні скарги ОСОБА_1 , посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
07 липня 1996 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, від якого мають дочку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11, т. 1; а.с. 95-95, т. 2). 
 
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О. М. і зареєстрованого в реєстрі за № 3507, ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі договору дарування від 12 січня 2002 року. Ціна угоди складала 19 800 грн  (а.с. 12-13, т. 1).
 
На підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О. К. і зареєстрованого в реєстрі за № 2343, ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації». Вартість квартири складала 25 121 грн (а.с. 20-21, 24, т. 1).
 
Згідно з довідкою від 11 серпня 2006 року № 1577, виданою КЖЕП № 53, за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровано ОСОБА_1 , чоловіка ОСОБА_2 , дочку ОСОБА_5 (а.с. 245, т. 1).
 
Згідно з відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру                                 від 20 вересня 2023 року № 234826 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 18 липня 2006 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 177, т. 1).
 
23 листопада 2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_14 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бандурою М. К. і зареєстрований в реєстрі за № 4611, відповідно до умов якого ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_3                                              (а.с. 16-17, т. 1).
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня                2007 року у справі № 2-948/07 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_15 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 165 265 грн та 3 % річних у розмірі          411 грн 10 коп., а всього 165 676 грн 10 коп. (а.с. 35-36, т. 1).
 
19 квітня 2007 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О. М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1445, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_5                       1/2 частину квартири АДРЕСА_2                               (а.с. 25-26, т. 1).
 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_9 , що підтверджується актовим записом про народження від 03 листопада 2009 року, відомості про батька внесені на підставі актового запису про реєстрацію шлюбу від 27 липня 1996 року № 398, заявником реєстрації народження малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в актовому записі зазначено ОСОБА_2 (а.с. 96, т. 2).
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого                2020 року у справі № 202/5658/19 у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Індустріальний відділ Державної виконавчої служби м. Дніпра, про звільнення майна з-під арешту (виключення майна з опису) відмовлено (а.с. 214-216, т. 1).
 
25 березня 2021 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 квартиру  АДРЕСА_3 , що підтверджено договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О. В. і зареєстрованим в реєстрі за № 2798                    (а.с. 28-29, т. 1).
 
При укладенні договору дарування квартири від 25 березня 2021 року між                        ОСОБА_1 та ОСОБА_4 нотаріусом зазначено, що згода чоловіка дарувальника на дарування квартири викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом від 25 березня 2021 року, що додана до документів, переданих нотаріусові при укладенні цього правочину (а.с. 29, т. 1).
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                        від 30 березня 2021 року у справі № 202/4605/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 51 760 грн                   23 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 37-40, т. 1).
 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня                   2021 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду                    від 03 листопада 2021 року, у справі № 202/3543/21 визначено частку майна боржника ОСОБА_2 у спільному сумісній власності подружжя у квартирі АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , як 1/2 частину, та частку в 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , як 1/4 частину (а.с. 41-44, 210-212, т. 1).
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                         від 01 листопада 2021 року у справі № 202/4193/21, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто 3 % річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 20 762 грн 16 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 46-49, т. 1).
 
На підставі акту передачі майна стягувачеві в рахунок погашення боргу, затвердженого старшим державним виконавцем Індустріального відділу Державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 07 липня 2022 року, ОСОБА_3 на праві власності належить 1/4 частина житлової квартири АДРЕСА_2 , про що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. 14 липня 2022 року видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 586 (а.с. 213, т. 1).
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                          від 28 жовтня 2022 року у справі № 202/3517/22 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 3 % відсотки річних та інфляційні втрати у розмірі                       55 353 грн 83 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 50-54, т. 1).
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року у справі № 202/4557/22 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ,                     ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_3 у квартиру. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат                                   (а.с. 55-59, т. 1).
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня                   2023 року у справі № 202/6418/23 відкрито провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В., Індустріальний відділу Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування запису про державну реєстрацію (а.с. 60-61, т. 1).
 
Згідно із листом Держприкордонслужби України на запит від 25 вересня 2023 року № 175780022, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 25 січня 2022 року виїхав за межі України (а.с. 219, т. 1).
 
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційні скарги задоволенню не підлягають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Щодо касаційної скарги на ухвалу Дніпровського апеляційного суду                                       від 28 листопада 2023 року
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
Статтею 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду в апеляційному порядку.
 
Пунктом 6 частини першої цієї статті передбачено, що ухвала про повернення заяви позивачеві (заявникові) може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.
 
Отже, висновки апеляційного суду про те, що ухвала районного суду про повернення клопотання (по суті заява) про виклик та допит свідків не підлягає апеляційному перегляду, є помилковими. Проте інші мотиви ухвали апеляційного суду є вірними.
 
Так, апеляційний суд, постановляючи ухвалу від 28 листопада 2023 року, вірно зазначив, що 08 листопада 2023 року районний суд ухвалив рішення по суті спору,      а тому заперечення на таку ухвалу районного суду слід подати в апеляційній скарзі на рішення суду, що заявником й було правильно зазначено в апеляційній скарзі на рішення суду.
            
Скасування ухвали апеляційного суду щодо виклику й допиту свідків для підтвердження обставин позову, коли щодо позову вже ухвалено рішення суду, вочевидь не є ефективними і пріоритетними процесуальними діями, які вже вчинені судом, тобто ухвалене рішення суду. 
            
При цьому Верховний Суд зазначає, що ухвала районного суду від 10 жовтня                       2023 року мотивована порушенням темпоральності вчинення заявником процесуальних дій і несплатою судового збору.
            
Підготовче провадження було закрито судом лише ухвалою від 31 жовтня 2023 року і до цього часу заявник не була позбавлена права повторно заявити відповідне клопотання, привівши його у відповідність до вимог суду, що нею здійснено не було.
            
Крім того, згідно зі статтею 222 ЦПК України таке саме клопотання                       ОСОБА_1 не була позбавлена можливості заявити і в судовому засіданні при розгляді справи по суті, проте ні вона, ні її представник в судове засідання не з?явилися, будучи належним чином повідомленими про дату судового засідання.
 
Щодо касаційної скарги та судових рішень по суті спору
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Суд розглядає справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначено у частині першій статті 315 ЦПК України.
 
Вимоги до змісту рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, викладено у частині першій статті 319 ЦПК України.
 
Так, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
 
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
 
Отже, суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.
 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
 
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;                             2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»;                  5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
 
Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
 
За положеннями зазначених норм права при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
 
Виходячи зі змісту позовної вимоги про визнання факту набуття                                ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частки якої у квітні 2007 року вона подарувала своїй дочці - ОСОБА_5 , та квартири АДРЕСА_3 , яку у березні 2021 року вона подарувала своїй матері - ОСОБА_4 , позивач фактично намагається довести факт того, що спірне нерухоме майно є її особистою приватною власністю. 

Ураховуючи викладене, вирішуючи спір на підстав належним чином оцінених доказів суди дійшли правильного висновку про те, що позивачкою не доведено належним та допустимими доказами факт припинення сторонами шлюбних відносин та придбання спірного майна за особисті кошти. 
 
Посилання касаційної скарги на те, що районний суд ухвалив рішення по суті справи, відмовивши у задоволенні клопотання її представника про розгляд справи у режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів, безпідставні, оскільки районним судом обґрунтовано неможливість призначення розгляд справи у режимі відеоконференції відсутністю відповідної технічної можливості призначити розгляд справи у режимі відеоконференції в межах розумного строку з наведенням відповідних мотивів.
 
Крім того, згідно з частиною третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
З урахування викладеного Верховний Суд зазначає, що позивачка, зловживаючи правом, використовуючи правовий режим подання позовної заяви, проте обґрунтовуючи вимоги по суті правовим режимом норм, що регулюють окреме провадження, посилаючись при цьому на статті 315-319 ЦПК України (розділ -окреме провадження) по суті намагається створити для себе преюдицію (преюдиційні обставини) для вирішення сімейного, цивільного спору щодо спірного майна у подальшому, оскільки заявлена вимога, а по суті юридичний факт, повинна доводитися при розгляді спору про майно.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах матеріального та процесуального законодавства.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень - без змін, то відповідно до частини тринадцятої                      статті 141 ЦПК розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада                            2023 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Б. І. Гулько

 
                                                                                                Г. В. Коломієць

 
Д. Д. Луспеник