ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року 
м. Київ

cправа №  904/141/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:     Баранця О. М. - головуючого, Губенко Н. М., Кролевець О. А.,
за участю секретаря судового засідання Москалика О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області 
у складі судді Новікової Р. Г.
від 04 жовтня 2022 року 
та постанову Центрального апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Чус О. В, Мороз В. Ф., Кощеєв І. М.,
від 06 грудня 2023 року (повний текст складено 12 грудня 2023 року)

та касаційні скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" та Управління соціальної політики Нікопольської міської ради
на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Чус О.В, Мороз В.Ф., Кощеєв І.М.,
від 24 січня 2024 року (повний текст складено 25 січня 2024 року)

у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Управління соціальної політики Нікопольської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача -  Нікопольська міська рада,
про стягнення збитків за пільгові перевезення громадян у розмірі  4  206  947,83 грн

за участю представників:
від позивача: Русанова В. В.
від відповідача: не з`явилися 
від третьої особи: Мкртчян О. О.

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про стягнення збитків за пільгові перевезення громадян у сумі 4 206 947,83 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач протягом 2017 року здійснив перевезення пільгових категорій громадян у приміському сполученні Дніпропетровської області на загальну суму 5  406  947,83 грн. Відповідно до статті 89, підпункту «ґ» пункту 3 частини першої статті 91, статті 102 Бюджетного кодексу України вартість таких послуг підлягає відшкодуванню з місцевого бюджету і таке відшкодування має здійснити відповідач як розпорядник коштів місцевого бюджету. Однак, відповідач лише частково компенсував позивачу вартість перевезень пільгових категорій громадян на суму 1  200  000,00 грн, не провів з позивачем остаточного розрахунку та зобов`язаний відшкодувати позивачу решту суми вартості послуг з перевезення пільгових категорій громадян у розмірі 4  206  947,83 грн, що є збитками позивача.  
Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 17 січня 2020 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі №  904/141/20
2. Короткий зміст оскаржуваних рішення та постанови, ухвалених судами попередніх інстанцій по суті спору, мотиви їх ухвалення.
Господарська справа № 904/141/20 розглядалася господарськими судами неодноразово.
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 04 жовтня 2022 року у справі №  904/141/20, ухваленим за результатом нового розгляду справи та залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року, відмовив у задоволенні позовних вимог повністю.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що правові підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з пільговим перевезенням пасажирів у 2017 році, відсутні та Управління соціальної політики Нікопольської міської ради є неналежним відповідачем у цьому спорі. При цьому, суди виходили з того, що відповідно до вимог чинного у 2017 році законодавства, зокрема підпункту «е» пункту 9 частини першої статті 87, пункту 4 частини першої статті 89, підпункту «ґ» пункту 3 частини першої статті 91, статті 102 Бюджетного кодексу України, статей 19, 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», збитки залізничного транспорту загального користування, що виникли внаслідок надання послуг з перевезення пільгових категорій громадян, відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів - залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо запровадження відповідних пільг. Однак, Нікопольська міська рада не приймала рішення про запровадження пільг на проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті. Такі пільги передбачені законами України та мають компенсуватися з державного бюджету з огляду на їх введення органом державної влади, і саме держава, як замовник послуг, а не Управління соціальної політики Нікопольської міської ради, є боржником у цих правовідносинах. Належним представником держави буде орган, визначений Законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем.
Разом з цим суди встановили, що Нікопольська міська рада прийняла рішення № 53-15/VІІ від 22 грудня 2016 року про затвердження заходів на 2017 рік до Програми соціального захисту населення м. Нікополя на 2016-2018 роки «Турбота», яке передбачало фінансування видатків на компенсацію виплат за пільгові перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом з місцевого бюджету в розмірі 1  200  000,00 грн. Зазначена сума була передбачена у бюджеті міста Нікополь на 2017 рік згідно з рішенням Нікопольської міської ради № 64-15/VІІ від 22 грудня 2017 «Про бюджет міста на 2017 рік». Ця сума була відшкодована позивачу, інших рішень про збільшення цієї суми Нікопольською міською радою не приймалося, субвенції з державного бюджету місцевому бюджету (міста Нікополя) на здійснення державних програм соціального захисту, зокрема на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті, не надавалася. З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що покладання обов`язків з відшкодування спірних у цій справі витрат позивача на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування (понад суму, виділену рішенням органу місцевого самоврядування на компенсацію витрат позивача на пільгове перевезення громадян протягом 2017 року) є помилковим, оскільки органи місцевого самоврядування не зобов`язані передбачати своїм рішенням видатки для усіх осіб, яким право на безкоштовний проїзд залізничним транспортом гарантоване державою, вони можуть робити це виключно з огляду на фінансову спроможність відповідного місцевого бюджету, а будь-яке примусове стягнення з відповідача коштів на підставі статті 91 Бюджетного кодексу України без прийняття такого рішення органами місцевого самоврядування або поза межами передбачених таким рішенням видатків місцевого бюджету, а також без укладення відповідного договору є протиправним.
3. Короткий зміст заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідач - Управління соціальної політики Нікопольської міської ради у додаткових поясненнях, поданих до Центрального апеляційного господарського суду (6-й том справи, а.с. 211 - 213), навів попередній розрахунок судових витрат, які він поніс і які очкує понести у зв`язку з розглядом апеляційної скарги позивача у цій справі, у сумі 90  000,00 грн. 
11 грудня 2023 року після прийняття Центральним апеляційними господарським судом постанови від 06 грудня 2023 року у цій справі №  904/141/20 про залишення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року у цій справі без змін відповідач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 90  000,00 грн. 
4. Короткий зміст додаткової постанови апеляційного господарського суду, прийнятої за результатом розгляду заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення.
Центральний апеляційний господарський суд додатковою постановою від 24 січня 2024 року заяву Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про ухвалення додаткового рішення у справі № 904/141/20 задовольнив частково: стягнув з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Управління соціальної політики виконавчого комітету Нікопольської міської ради 7  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. У решті вимог заяви відмовив.
Суд апеляційної інстанції, керуючись критеріями, визначеними у частинах п`ятій - сьомій, дев`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про відсутність підстав для присудження на користь відповідача всіх його витрат на професійну правову допомогу, оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження розміру та обґрунтованості цих витрат, заявлені відповідачем до стягнення з позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 90  000,00 грн неспівмірні з необхідним обсягом правничих послуг на етапі апеляційного розгляду справи, не відповідають критеріям реальності таких витрат, розумності їх розміру, що суперечить принципу розподілу таких витрат, а розмір цих витрат відповідача, що відповідає критеріям розумної необхідності таких витрат, справедливості, співмірності та підлягає задоволенню, складає 7 000,00 грн.
5. Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх узагальнені доводи.
Позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» у касаційній скарзі на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у цій справі просить скасувати зазначені рішення та постанову та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування підстави касаційного оскарження цих судових рішень позивач послався на пункти 1 та 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме:
- пункти 1, 6 Конституції України, статтю 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Порядок розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2009 року № 1359, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 03 березня 2020 року у справі №  904/94/19;
- підпункт «ґ» пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України, щодо застосування якого відсутній висновок Верховного Суду в частині наявності або відсутності обов`язку органу виконавчої влади місцевого самоврядування - головного розпорядника коштів місцевого бюджету здійснювати компенсаційні виплати за рахунок субвенцій з державного бюджету та в частині наявності або відсутності у органу місцевого самоврядування обов`язку визначати видатки місцевих бюджетів на компенсаційні виплати за пільговий проїзд залізничним транспортом окремих категорій громадян.
Також скаржник зазначив про те, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою листи Міністерства соціальної політики України від 25 серпня 2020 року № 8052/0/290-20/56 та від 23 березня 2022 року № 3006/0/2-22/56 щодо застосування статті 91 Бюджетного кодексу України, згідно з якими органи місцевого самоврядування мають самостійно визначати в місцевих бюджетах обсяг видатків на пільгові перевезення, зокрема, залізничним транспортом та встановлювати порядок їх використання, та розглядати питання відшкодування витрат за надання пільг з оплати проїзду окремим категоріям громадян за рахунок коштів, виділених на цю мету з відповідних місцевих бюджетів, і змінювати джерело фінансування цих витрат є недоцільним. 
Позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» у касаційній скарзі на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі просить скасувати зазначену додаткову постанову та ухвалити нове рішення, яким заяву Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про ухвалення додаткового рішення у справі № 904/141/20 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Управління соціальної політики Нікопольської міської ради витрат на правничу допомогу в розмірі 90  000,00 грн залишити без задоволення.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження додаткової постанови Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі позивач послався на пункти 1 та 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Позивач зазначив про те, що суд апеляційної інстанції:
- неправильно застосував та порушив норми процесуального права, а саме: пункт 1 частини другої та частину третю статті 126, частину восьму статті 129 Господарського процесуального кодексу України, не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права стосовно необхідності доведення стороною обставин надання їй послуг з професійної правничої допомоги, викладені у постанові від 20 липня 2021 року у справі №  922/2604/20, у додаткових постановах від 20 травня 2019 року у справі №  916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019 року у справі №  915/237/18, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у додатковій постанові від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, залишив поза увагою те, що відповідач не підтвердив жодними належними та допустимими доказами факту отримання ним від Адвокатського об`єднання «Герман і Партнери» послуг з професійної правничої допомоги, не довів розмір та обґрунтованість заявлених до стягнення з позивача витрат на оплату послуг адвоката, який приймав участь у справі, не надав детального опису робіт, що унеможливило встановлення обставин щодо часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, та обсягу наданих адвокатом послуг, а також вирішення питання обґрунтованості розміру цих витрат та його пропорційності предмету спору;
- залишив поза увагою те, що позивач включений до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 2015 року № 891 здійснює військові залізничні перевезення, з 24 лютого 2022 року несе фінансові витрати та позбавлений можливості отримувати прибуток внаслідок зменшення оплачуваних пасажирських і вантажних перевезень, в умовах дії воєнного стану для збалансування доходів та витрат змушене переходити до жорсткого регулювання всіх видів ресурсів, у тому числі, витрат на персонал шляхом введення режиму простою працівників, обмеження таких виплат як матеріальна допомога, одноразові заохочення та інші компенсаційні виплати.
Відповідач - Управління соціальної політики Нікопольської міської ради у поданій ним касаційній скарзі на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі просить скасувати зазначену додаткову постанову в частині відмови у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення у цій справі та ухвалити у справі нову постанову, якою задовольнити заяву відповідача про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Управління соціальної політики Нікопольської міської ради витрати на правничу допомогу в розмірі    90  000,00 грн.
В обґрунтування підстави касаційного оскарження додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 08 січня 2024 року відповідач послався на пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суд апеляційної інстанції:
- не врахував висновки Верховного Суду щодо критеріїв розподілу витрат сторони на професійну правничу допомогу, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №  755/9215/15-ц та у постанові Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі №  910/7520/20;
- не дослідив належним чином наявні у справі докази та дійшов помилкового висновку про те, що адвокат відповідача Самсонова Наталія приймала участь у цій справі лише на етапі апеляційного розгляду справи, залишив поза увагою те, що Самсонова Наталія приймала участь у справі і на стадії розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року, 02 серпня 2022 року, 18 серпня 2022 року;
- залишив поза увагою те, що ціна позову у цій справі є значною, справа має велике значення для сторін, викликає реальний інтерес у інших осіб та має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики в Україні щодо здійснення компенсаційних виплат за перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні, а представники Адвокатського бюро «Герман і Партнери» успішно захищали інтереси відповідача на всіх стадіях судового процесу;
- дійшов помилкового висновку щодо неможливості встановити час, витрачений адвокатом відповідача на надання правничої допомоги, не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, про те, що визначений у договорі з адвокатом фіксований розмір гонорару не залежить від обсягу послуг і часу, втраченого адвокатом на їх надання, а отже є визначеним, з огляду на що детальний опис робіт не є обов`язковим. 
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач - Управління соціальної політики Нікопольської міської ради у відзиві на касаційну скаргу позивача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у цій справі просить відмовити у задоволенні цієї касаційної скарги позивача, а зазначені оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що оскаржувані позивачем судові рішення прийняті у відповідності до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, а касаційна скарга є необґрунтованою, безпідставною, що зводиться виключно до власного вільного трактування норм права та застарілої судової практики.
У спростування доводів позивача відповідач зазначає таке: 
- суди попередніх інстанцій ухвалили спірні рішення та постанову у цій справі з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування статті 92 Конституції України та статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2023 року у справі № 916/3938/21, згідно з якими держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати збитки, понесені залізничним транспортом, за рахунок державного або місцевого бюджетів у залежності від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг. У разі, якщо орган місцевого самоврядування не приймав рішення про встановлення пільг для пасажирів, які користуються залізничним транспортом загального користування, то покладання обов`язків з відшкодування витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи;
- будь-яке примусове стягнення з відповідача коштів на підставі саме статті 91 Бюджетного кодексу України без прийняття такого рішення органами місцевого самоврядування або поза межами передбачених таким рішенням видатків місцевого бюджету є протиправним;
- посилання позивача на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування підпункту «ґ» пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України є безпідставними, оскільки висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2023 року у справі № 916/3938/21;
- Порядок розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1359 від 16 грудня 2009 року, не містить норм, які б передбачали відшкодування збитків за пільгове перевезення громадян залізничним транспортом лише за рахунок місцевих бюджетів. Зазначений Порядок передбачає відшкодування цих збитків за рахунок державного бюджету або місцевого бюджетів;
- позивач у касаційній скарзі безпідставно послався на листи Міністерства соціальної політики України, які носять лише інформаційний і рекомендаційний характер та не є нормами права.
Відповідач - Управління соціальної політики Нікопольської міської ради у відзиві на касаційну скаргу позивача на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі просить відмовити у задоволенні цієї касаційної скарги, посилаючись на те, що він дотримався усіх необхідних умов для розподілу судових витрат у заявленому розмірі, надав суду апеляційної інстанції документи в підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, що дозволяють встановити види наданих послуг, їх обсяг а також загальну вартість послуг, а доводи позивача про те, що надані позивачем документи не підтверджують надання правової допомоги є безпідставними та нівелюють інститут адвокатури. Відповідач зазначає про те, що справа має велике значення для сторін, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики в Україні щодо здійснення компенсаційних виплат за перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні, а представники Адвокатського бюро «Герман і Партнери» успішно захищали інтереси відповідача на всіх стадіях судового процесу.
Третя особа у справі - Нікопольська міська рада у відзивах на касаційні скарги позивача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року, а також на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі підтримала позицію відповідача, викладену у відзивах на зазначені касаційні скарги, та просить відмовити у задоволенні цих касаційних скарг позивача.
Позивач відзив на касаційну скаргу відповідача на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі не надав.
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції.
7.1. Щодо касаційної скарги позивача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у цій справі. 
Верховний Суд, дослідивши доводи позивача, наведені у касаційній скарзі, та доводи відповідача і третьої особи, наведені у відзивах на касаційні скарги, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у цій справі на підставі пунктів 4 та 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.
Як уже зазначалося, касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у цій справі відкрито на підставі, зокрема пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
За змістом пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких: змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.
Змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення і об`єктний критерій.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних положень процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, на які послався скаржник, з правовідносинами у справі, яка переглядається. При цьому така подібність оцінюється з урахуванням зазначених вище критеріїв та висновків Верховного Суду щодо застосування таких критеріїв подібності.
Як вбачається позивач у касаційній скарзі на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у цій справі послався на неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні зазначених рішення та постанови по суті спору висновків Верховного Суду щодо застосування пунктів 1, 6 Конституції України, статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2009 року № 1359, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 03 березня 2020 року у справі №  904/94/19.
Проаналізувавши ці висновки Верховного Суду, на які послався позивач у касаційній скарзі, як на висновки, що не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у цій справі, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у справі № 904/94/19, в якій Верховний Суд сформував висновки, на які послався скаржник, є неподібними до правовідносин, які склалися між сторонами у цій справі №  904/141/20, що переглядається, з огляду на таке.
Як встановили суди попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи спірні правовідносини у цій справи №  904/141/20 стосуються (предмет спору) стягнення збитків за пільгові перевезення громадян залізничним транспортом протягом 2017 року у сумі 4 206 947,83 грн. Отже, спірні правовідносини у цій справі виникли у 2017 році та стосуються періоду 2017 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій врахували, що спірним періодом для стягнення заявлених позивачем у цій справі збитків є 2017 рік, з огляду на що при вирішенні спору у цій справі по суті заявлених позовних вимог керувались законодавством, чинним саме у цей період, тобто законодавством, чинним у 2017 році, яке регулює саме спірні правовідносини.
Зокрема, суди виходили з того, що згідно із Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України", який набрав чинності з 01 січня 2017 року, до статей 89 та 102 Бюджетного кодексу України були внесені зміни, відповідно до яких частина п`ята статті 102 (щодо субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту, до яких віднесено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян) була виключена зі статті 102 Бюджетного кодексу України, та з підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 Бюджетного кодексу України був виключений абзац 5, згідно з яким компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян були віднесені до переліку державних програм соціального захисту.
Натомість, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 904/94/19 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2016 рік, на яку посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про те, що відшкодування витрат на пільгове перевезення пасажирів здійснюється управлінням соціальної політики міської ради за рахунок державних субвенцій на підставі норм законодавства, зокрема статей 89, 102 Бюджетного кодексу України, положень Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, що були чинне у 2016 році, а уповноважений на те державою орган у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.
Отже, у справі № 904/94/19 спірні правовідносини виникли у 2016 році, тобто стосувалися іншого, ніж у цій справі № 904/141/20 періоду, та регулювалися законодавством, чинним у 2016 році, до внесення до статей 89, 102 Бюджетного кодексу України змін згідно із Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України" від 20 грудня 2016 року № 1789-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року.
З огляду на викладене, висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі №  904/94/19, стосувалися застосування норм статей 89, 102 Бюджетного кодексу України у редакції, чинній в інший спірний період виникнення та існування спірних правовідносин (2016 рік), ніж у цій справі № 904/141/20.
Враховуючи наведене висновки Верховного Суду, викладені у наведеній скаржником постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі №  904/94/19, не є релевантними для цієї справи № 904/141/20, що розглядається, оскільки спірні правовідносини у цих справах виникли в різні періоди та регулювалися різними редакціями норм закону.
Таким чином, незважаючи на те, що спірні правовідносини у цій справі №  904/141/20 та у справі № 904/94/19 є подібними за окремими основними елементами правовідносин і зазначені справи є тотожними за предметом позову, ці справи відрізняються за часом виникнення спірних правовідносин, що, у свою чергу, впливає на застосування нормативного регулювання, чинного у цей період.
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо неподібності правовідносин у справі № 904/94/19, які виникли у 2016 році (до внесення змін до статей 89, 102 Бюджетного кодексу України), правовідносинам, які стосуються стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів за інший період (після внесення змін до статей 89, 102 Бюджетного кодексу України), викладені у постанові від 06 липня 2023 року у справі № 904/9616/21.  
З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування статей 89, 102 Бюджетного кодексу України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі №  904/94/19, не знайшли свого підтвердження, ці висновки Верховного суду не є релевантними для цієї справи, оскільки стосуються правовідносин, які не є подібними правовідносинам у справі № 904/141/20, а наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження..
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З огляду на викладене за відсутності подібності правовідносин суд касаційної інстанції згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України 
Іншою підставою касаційного оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у цій справі позивач визначив пункт 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували підпункт «ґ» пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України, висновок Верховного Суду щодо застосування якого відсутній в частині наявності або відсутності обов`язку органу виконавчої влади місцевого самоврядування - головного розпорядника коштів місцевого бюджету здійснювати компенсаційні виплати за рахунок субвенцій з державного бюджету та в частині наявності або відсутності у органу місцевого самоврядування обов`язку визначати видатки місцевих бюджетів на компенсаційні виплати за пільговий проїзд залізничним транспортом окремих категорій громадян.
Однак, зазначені доводи скаржника також є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень із зазначеної підстави є: (1) відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, (2) відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.
Зі змісту положень пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що ця норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. Близька за змістом правова позиція Верховного Суду викладена, зокрема, у постановах від 09 листопада 2021 року у справі № 904/8389/17, від 06 грудня 2021 року у справі № 904/6340/19, від 14 грудня 2021 року у справі №910/3359/20.
У цій справі позивач у касаційній скарзі зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування підпункту "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України у подібних правовідносинах.
Однак, Верховний Суд зазначає про те, що питання застосування положень підпункту "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України було предметом касаційного розгляду в інших господарських справах, зокрема, у справі № 904/138/21, в якій заборгованість стягувалася за 2018 рік (постанова Верховного Суду від 20 січня 2022 року), у справі № 904/7875/21, в якій заборгованість стягувалася за жовтень - грудень 2018 року (постанова Верховного Суду від 27 липня 2022 року). 
Крім того, питання застосування положень підпункту "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України було предметом касаційного розгляду і у цій справі № 904/141/20, що розглядається (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2022 року про направлення справи №  904/141/20 на новий розгляд).
Верховний Суд у зазначених справах дійшов висновку про те, що визначення бюджету, з якого перевізнику буде компенсовано його збитки, понесені у зв`язку із пільговим перевезенням пасажирів, залежить від встановлення обставин того, яким органом було введено ці пільги. Тобто збитки перевізника на перевезення пасажирів, яким пільги були надані законами України, мають компенсуватися за рахунок державного бюджету, а їх віднесення на видатки місцевих бюджетів може здійснюватися лише в межах субвенції державного бюджету місцевим бюджетам та/або на договірній основі органу місцевого самоврядування з перевізником, та/або у разі прийняття цим органом рішення про здійснення видатків на такі цілі з відповідного бюджету.
Слід зазначити про те, що ці висновки Верховного Суду стосуються саме правовідносин, що виникли після 01 січня 2017 року, після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України" від 20 грудня 2016 року №1789-VIII, тобто після внесення змін до статей 89, 102 Бюджетного кодексу України.
Крім того, у справі № 904/7875/21 підставою відкриття касаційного провадження був пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування підпункту "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України у подібних правовідносинах (постанова Верховного Суду від 27 липня 2022 року).
Касаційне провадження у справі № 904/7875/21 зупинялось до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 916/3938/21 за позовом Укрзалізниці до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про стягнення компенсації за пільгові перевезення пасажирів у період з січня по вересень 2021 року, тобто предмет розгляду та підстави касаційного оскарження у якій є подібними за змістовним критерієм (характером урегульованих нормами права та прав і обов`язків учасників) до цієї справи № 904/141/20, що розглядається. 
При цьому, передача справи № 916/3938/21 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду була зумовлена необхідністю відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статей 89 та 91 Бюджетного кодексу України, статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт"), викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду, зокрема: від 20 січня 2022 року у справі № 904/138/21, від 27 липня 2022 року у справі № 904/7875/21, а також у постанові Верховного Суду та від 01 лютого 2022 року у цій справі № 904/141/20, що розглядається.
За наслідком розгляду справи № 916/3938/21 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 червня 2023 року дійшла, зокрема висновків про те, що до спірних правовідносин (про стягнення Укрзалізницею з органу місцевого самоврядування компенсації за пільгові перевезення пасажирів у період з січня по вересень 2021 року) підлягають застосуванню саме положення господарського законодавства (в цьому випадку - Закону України "Про залізничний транспорт"), а не Бюджетного кодексу України, який визначає засади функціонування бюджетної системи України, до якої АТ "Українська залізниця" не належить. Тому застосування положень цього Бюджетного кодексу України у контексті визначення особи-боржника у цивільних правовідносинах є помилковим. Між тим, визначення особи, зобов`язаної здійснити розрахунок у спірних правовідносинах, із застосуванням частини шостої статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" відповідає і приписам Бюджетного кодексу України.
Також об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що 01 січня 2017 року з Бюджетного кодексу України була виключена норма щодо здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд залізничним транспортом окремих категорій громадян за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту (абзац 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 Бюджетного кодексу України та статтю 102 Бюджетного кодексу України) і наведене не є підставою для автоматичного поширення випадків здійснення видатків за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України на видатки, які здійснювалися за вилученою нормою; належним представником держави буде орган, визначений Законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах. 
Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 червня 2023 року у справі № 916/3938/21 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду, зокрема від 20 січня 2022 року у справі № 904/138/21, від 27 липня 2022 року у справі № 904/7875/21, а також у постанові Верховного Суду та від 01 лютого 2022 року у цій справі № 904/141/20, що розглядається, оскільки саме держава як замовник послуг є боржником у цих правовідносинах.
Отже, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 червня 2023 року у справі № 916/3938/21 сформувала висновок, зокрема і щодо застосування підпункту "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України у подібних правовідносинах.
При цьому, Верховний Суд зазначає про те, що висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 червня 2023 року у справі № 916/3938/21 є чітким, зрозумілим й сприяє однозначному застосуванню норм права. Верховний Суд не вбачає підстав відступати від висновків Верховного Суду, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2023 року у справі № 916/3938/21.
Як вбачається, оскаржувані рішення та постанова у цій справі № 904/141/20, що розглядається, містять посилання на висновки Верховного Суду викладені у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2023 року у справі № 916/3938/21, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 20 січня 2022 року у справі № 904/138/21, від 27 липня 2022 року у справі №  904/7875/21, а також у постанові від 01 лютого 2022 року у цій справі №  904/141/20, що розглядається.
Отже, суди попередніх інстанцій розглянули справу № 904/141/20 відповідно до зазначених вище висновків Верховного Суду щодо застосування норм Бюджетного кодексу України у редакції, чинній з 01 січня 2017 року, зокрема і підпункту "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України, з урахуванням цих висновків.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
З огляду на те, що Верховний Суд уже сформував та виклав в іншій справі з подібними правовідносинами свій висновок щодо застосування норм Бюджетного кодексу України у редакції, чинній з 01 січня 2017 року, зокрема і підпункту "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України, про неправильне застосовування якого судами попередніх інстанцій зазначив позивач у касаційній скарзі, і висновки судів попередніх інстанцій у цій справі № 904/141/20 відповідають зазначеним висновкам Верховного Суду, від яких Верховний Суд у межах цієї справи не вбачає підстав відступати, Верховний Суд зазначає про відсутність підстав для формування висновків щодо застосування підпункту "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України у межах цієї справи та вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіонального філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
Верховний Суд не бере до уваги посилання позивача у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій листів Міністерства соціальної політики України від 25 серпня 2020 року № 8052/0/290-20/56 та від 23 березня 2022 року № 3006/0/2-22/56 щодо застосування статті 91 Бюджетного кодексу України, оскільки зазначені листи за своєю правовою природою не є нормативно-правовими актами та не можуть підміняти собою (змінювати) положення закону, носять інформаційний і рекомендаційний характер, про що обґрунтовано зазначили відповідач та третя особа у відзивах на касаційну скаргу позивача. Крім того, зазначені доводи скаржника не підкріплені жодною підставою касаційного оскарження.
7.2. Щодо касаційних скарг позивача та відповідача на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року (про стягнення витрат відповідача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у господарському суді апеляційної інстанції). 
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 04 жовтня 2022 року у справі №  904/141/20, ухваленим за результатом нового розгляду справи, відмовив у задоволенні позовних вимог повністю.
Зазначене рішення місцевого господарського суду позивач оскаржив до суду апеляційної інстанції. 
Відповідач - Управління соціальної політики Нікопольської міської ради у додаткових поясненнях, поданих до Центрального апеляційного господарського суду (6-й том справи, а. с. 211 - 213), навів попередній розрахунок судових витрат, які він поніс і які очкує понести у зв`язку з розглядом апеляційної скарги позивача у цій справі, у сумі 90  000,00 грн. 
Центральний апеляційний господарський суд постановою від 06 грудня 2023 року залишив рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року у справі №  904/141/20 без змін. 
11 грудня 2023 року після прийняття Центральним апеляційними господарським судом постанови від 06 грудня 2023 року у цій справі №  904/141/20 про залишення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року у цій справі без змін відповідач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 90  000,00 грн. 
Центральний апеляційний господарський суд додатковою постановою від 24 січня 2024 року заяву Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про ухвалення додаткового рішення у справі № 904/141/20 задовольнив частково: стягнув з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Управління соціальної політики виконавчого комітету Нікопольської міської ради 7  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. У решті вимог заяви відмовив.
Як вбачається з касаційної скарги позивача останній не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про стягнення з нього на користь відповідача 7  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та просить скасувати додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким заяву Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про ухвалення додаткового рішення у справі №  904/141/20 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Управління соціальної політики Нікопольської міської ради витрат на правничу допомогу в розмірі 90  000,00 грн залишити без задоволення. Тобто позивач оскаржує додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року в частині задоволених вимог.
Відповідач - Управління соціальної політики Нікопольської міської ради також оскаржив до суду касаційної інстанції додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року, однак в частині відмови у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення (в частині відмови у стягненні 83  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу).
Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості. 
Як встановив суд апеляційної інстанції відповідач на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надав суду такі докази (належним чином засвідчені копії): 
- договір про надання правової допомоги № 8 від 27 січня 2023 року, укладений між Адвокатським бюро «Герман і партнери», як виконавцем, та Управлінням соціальної політики Нікопольської міської ради, як клієнтом; 
- додаткову угоду № 1 від 06 грудня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 8 від 27 січня 2023 року;
- акт прийому-передачі наданих послуг № 1 від 06 грудня 2023 року;
- рахунок-фактуру № 153/23 від 06 грудня 2023 року на суму 90  000,00 грн.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши заяву відповідача про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір та обґрунтованість його витрат на оплату послуг адвоката, який брав участь у справі, внаслідок чого неможливо встановити час, витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, та обсяг наданих адвокатом послуг, а також вирішити питання обґрунтованості розміру цих витрат та його пропорційності предмету спору.
Разом з цим суд апеляційної інстанції частково задовольнив заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення та стягнув з позивача на користь відповідача 7  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з 90  000 грн витрат, що були заявлені відповідачем до стягнення.
За змістом абзацу 3 частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі неподання сторонами доказів розміру судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, (витрат на професійну правничу допомогу) заява про їх відшкодування залишається без розгляду.
Верховний Суд зазначає про те, що у разі ж, якщо розмір цих витрат підтверджується доказами, суд розглядає заяву по суті та вирішує питання про розподіл судових витрат за правилами статті 129 Господарського процесуального кодексу України з наведенням у судовому рішенні мотивів такого вирішення.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у пункті 30 постанови від 20 липня 2021 року у справі №  922/2604/20, на який посилається позивач у касаційній скарзі на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі, відсутність документального підтвердження надання правничої допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
З огляду на викладене, Верховний Суд зазначає про те, що суд апеляційної інстанції, встановивши те, що відповідач не надав доказів розміру та обґрунтованості його витрат на оплату послуг адвоката, обсягу наданих адвокатом послуг, однак, при цьому частково задовольнив заяву відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу свідчить про те, що суд апеляційної інстанції фактично дійшов взаємосуперечливих висновків.
Як уже зазначалося вище по тексті цієї постанови за змістом положень частини другої статті 126 та частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості. 
Підставою оплати наданої правничої допомоги клієнту за умовами договору є фактичне її надання, що має бути підтверджене належними та допустимими доказами, які б підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону наданих послуг, їх справжність, економічну вигоду й ділову мету. Без цього неможливо перевірити факт надання правової допомоги та встановити обґрунтованість і правомірність її оплати (додаткова постанова Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 916/1830/19).
Як вбачається з оскаржуваної додаткової постанови суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надав суду договір про надання правової допомоги № 8 від 27 січня 2023 року, укладений між Адвокатським бюро «Герман і партнери» та Управлінням соціальної політики Нікопольської міської ради, додаткову угоду № 1 від 06 грудня 2023 року до цього договору, акт прийому-передачі наданих послуг № 1 від 06 грудня 2023 року та рахунок-фактуру № 153/23 від 06 грудня 2023 року на суму 90  000,00 грн.
Однак, в оскаржуваній додатковій постанові суд апеляційної інстанції встановив лише факт подання відповідачем цих доказів. Додаткова постанова не містить висновків суду, зроблених за результатом дослідження цих доказів. Отже, встановивши факт подання відповідачем суду цих доказів, суд не дослідив їх. Висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з позивача на користь відповідача 7  000,00 грн цих витрат, не підтверджені жодними доказами, не ґрунтуються на дослідженні судом наданих відповідачем доказів.
Суд апеляційної інстанції, зазначивши про те, що представник (адвокат) відповідача витратив час на підготовку процесуальних документів та участь у судових засіданнях, не послався на докази, які б підтверджували ці обставини, що не дає можливості встановити, чим саме керувався суд при ухваленні оскаржуваної додаткової постанови.
В оскаржувані додатковій постанові суд апеляційної інстанції хоч і посилається на договір про надання правової допомоги № 8 від 27 січня 2023 року, укладений між Адвокатським бюро «Герман і партнери» та Управлінням соціальної політики Нікопольської міської ради, наводить положення цього договору, однак, разом з цим у додатковій постанові відсутні висновки суду, зроблені за результатом аналізу положень цього договору. Зокрема поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися умови договору щодо погодженої в ньому форми гонорару адвоката. 
За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. 
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Отже, надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Згідно зі статтею 632 Цивільного кодексу України, що регулює поняття ціни договору, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки: 
(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); 
(2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 
(3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення: при фіксованому розмірі для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом на надання послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні, що передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";
(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару;
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". 
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі №  910/4201/19.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, на який послався відповідач у касаційній скарзі на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі, визначений у договорі з адвокатом фіксований розмір гонорару не залежить від обсягу послуг і часу, втраченого адвокатом на їх надання, а отже є визначеним. 
Однак, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою зазначені висновки Верховного Суду, не дослідив належним чином укладений між відповідачем у цій справі та Адвокатським бюро «Герман і партнери» договір про надання правової допомоги № 8 від 27 січня 2023 року, не з`ясував, яка форма гонорару була передбачена цим договором: фіксована чи погодинна, з огляду на що дійшов передчасного висновку про необхідність встановлення часу, витраченого адвокатом відповідача на надання правничої допомоги. 
При розподілі витрат на професійну правничу допомогу суд повинен встановити їх розмір, факт надання юридичних послуг, обсяг надання цих послуг, якими доказами це підтверджується та конкретно вказати, які витрати підлягають або не підлягають відшкодуванню, навести мотиви свого рішення та правові підстави для його ухвалення.
Однак, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану додаткову постанову у цій справі, не встановив з достовірністю на підставі наданих сторонами доказів зазначені обставини, з наведених судом в додатковій постанові мотивів не вбачається, які саме витрати відповідача на професійну правничу допомогу (на які саме послуги) були задоволені судом апеляційної інстанції. Наведені судом апеляційної інстанції в додатковій постанови мотиви часткового задоволення заяви відповідача про ухвалення додаткового судового рішення є недостатніми, є загальними, не підкріплені жодними висновками суду, зробленими за результатом дослідження доказів, та з цих мотивів неможливо дійти висновку, з чого саме виходив суд апеляційної інстанції, присуджуючи до стягнення з позивача на користь відповідача 7  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, Верховний Суд зазначає про те, що господарський процесуальний закон визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, у розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначені критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. 
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
Отже, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Разом з цим при вирішенні питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частин п`ятої, шостої статті 126 та частин п`ятої - сьомої, дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, а також в інших постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 01 серпня 2019 року у справі №  915/237/18, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19, від 11 лютого 2021 року у справі №  920/39/20 та інших.
Верховний Суд зазначає про те, що суд апеляційної при вирішенні питання щодо розподілу витрат відповідача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції врахував зазначені висновки Верховного Суду як щодо застосування частин п`ятої, шостої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, так і щодо частин п`ятої - сьомої, дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджується змістом оскаржуваної додаткової постанови, в якій містяться посилання на ці висновки Верховного Суду. 
Однак, суд апеляційної інстанції, врахувавши ці висновки Верховного Суду та зазначивши про застосування критеріїв, визначених у частинах п`ятої - сьомої, дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, не зазначив, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, не навів достатню та обґрунтовану мотивацію свого рішення про часткове задоволення заява відповідача про ухвалення додаткового рішення та правові підстави для його ухвалення. Верховний Суд зазначає про те, що суд апеляційної інстанції, зазначивши про застосування критеріїв, визначених у частинах п`ятої - сьомої, дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, фактично застосував критерій неспівмірності витрат з обсягом правничих послуг, передбачений іншою нормою: частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Однак, при цьому, суд не зазначив у додатковій постанові, які доводи, наведені позивачем у запереченні на заяву відповідача про ухвалення додаткового судового рішення щодо неспівмірності витрат відповідача обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, були враховані судом при зменшенні витрат відповідача на оплату правничої допомоги адвоката.
З огляду на викладене Верховний Суд за результатами касаційного перегляду додаткової постанови Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у справі №  904/141/20 дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції не надав відповідь на всі істотні питання, неповно та неналежним чином дослідив наявні у справі письмові докази, що свідчить про порушення судом норм процесуального права, зокрема статей 126, 129, 236 Господарського процесуального кодексу України).
Зважаючи на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно надати оцінку відповідним доказам та усунути порушення, що були допущені судом апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що додаткова постанова Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі №  904/141/20 ухвалена з неправильним застосуванням та порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, про що зазначалося вище тексту цієї постанови, то ця додаткова постанова підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду в частині вирішення питання про розподіл витрат відповідача на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції. 
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Відповідно до пунктів 4 та 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:
після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку);
після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Враховуючи те, що наведені позивачем у касаційній скарзі на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у справі №  904/141/20 підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованими, касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у справі №  904/141/20 підлягає закриттю на підставі пунктів 4 та 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на те, що суд апеляційної інстанції при здійсненні розподілу витрат відповідача на надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції неправильно застосував та порушив норми процесуального права, не встановив усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення питання про розподіл витрат відповідача на надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, не дослідив усі докази, Верховний Суд, враховуючи межі розгляду справи в суді касаційної інстанції, дійшов висновку про те, що додаткова постанова Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі підлягає скасуванню, а справа №  904/138/21 - передачі на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду в частині вирішення питання розподілу витрат відповідача на надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. З огляду на викладене касаційні скарги позивача та відповідача на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі підлягають частковому задоволенню.
9. Судові витрати.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 315 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що Верховний Суд за результатом розгляду касаційної скарги позивача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у справі №  904/141/20 закриває касаційне провадження у справі № 904/141/20 судові витрати позивача, пов`язані з поданням та розглядом цієї касаційної скарги, покладаються на позивача (скаржника). 
Зважаючи на те, що судовий збір за подання касаційних скарг на додаткову постанову апеляційного господарського суду про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу не сплачується, відповідно за подання сторонами у цій справі касаційних скарг на таке судове рішення судом касаційної інстанції не розподіляється. Отже, оскільки судовий збір за касаційними скаргами позивача та відповідача на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у цій справі скаржниками не сплачувався, Верховний Суд не здійснює його розподіл.
Керуючись пунктами 4 та 5 частини першої статті 296, статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд 

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у справі №  904/141/20 закрити.
2. Касаційні скарги Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Управління соціальної політики Нікопольської міської ради на додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у справі № 904/141/20 задовольнити частково.
3. Додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 січня 2024 року у справі № 904/141/20 скасувати.
4. Справу №  904/141/20 передати на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду в частині вирішення питання розподілу витрат відповідача на надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.
5. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. Баранець 

Судді                                                                                                    Н. Губенко

          О. Кролевець