Справа № 441/888/16-ц                         Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М. 
Провадження № 22-ц/811/1639/23                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                18 червня 2024 року м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Зеліско-Чемерис К.Р., 
з участю: представника позивача  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
                          відповідача  ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:
11 липня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, уточненим заявою від 25 травня 2022 року (а.с.119-123 т.3), в якому просив: визнати спільною сумісною власністю його ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 садовий будинок АДРЕСА_1 , садово-городнє товариство «Сокіл-3», та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожним із них право власності на 1/2 ідеальну частку в цьому будинку.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 16 квітня 1999 року по 08 травня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 , у якому 14 березня 2008 року, згідно договору купівлі-продажу, спільно придбали (по 1/2 частці) земельну ділянку, загальною площею 0,1015 га, що в с. Бартатів Городоцького району Львівської області, із зведеним на ній попередніми власниками садовим будинком та господарськими спорудами. В подальшому, здійснили реконструкцію будинку, збільшивши його площу та господарських споруд, у зв`язку з чим 16 вересня 2008 року Городоцьким РБТІ видано технічний паспорт на дачу (садовий будинок) АДРЕСА_2 », із визначенням власників будинку – ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Однак, лише згодом позивач довідався, що, виготовляючи правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння, відповідачка оформила таке повністю на себе, отримавши 29 вересня 2008 року свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно з часткою 1/1 на підставі рішення виконавчого комітету Бартатівської сільської ради №143 від 09 вересня 2008 року.
У зв`язку з тим, що відповідачка не визнає його права власності на спірний будинок, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що було також підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили, а згідно з висновками експертизи, реально поділити будинок не можливо, тому просив визнати за кожним із них право власності на 1/2 ідеальну частку будинку.
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року позов ОСОБА_5 задоволено.
Визнано садовий будинок АДРЕСА_1 , садово-городнє товариство «Сокіл-3», спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . 
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку садового будинку АДРЕСА_1 , садово-городнє товариство «Сокіл-3».
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку садового будинку АДРЕСА_1 , садово-городнє товариство «Сокіл-3».
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 6723 грн. 95 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
Зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги аргументи сторони позивача, не давши належної правової оцінки її доводам та поданим нею доказам.
Звертає увагу, що позивачем не долучено жодних письмових доказів, які б підтверджували факт придбання ним будь-яких матеріалів, використаних для будівництва чи реконструкції спірного будинку та/або господарських споруд, а також, які б підтверджували отримання ним доходу у спірний період та оплату праці найманих працівників.
Додає, що позивач не проживав у спірному будинку, не брав участі в його утриманні, оплаті комунальних послуг, позаяк, власне на ній (відповідачці) був увесь тягар утримання будинковолодіння та земельної ділянки.
Зауважує, що земельна ділянка придбана 14 березня 2008 року, а позов про розірвання шлюбу ОСОБА_5 подав 21 січня 2009 року, тому виконати всі будівельні, ремонтні роботи чи реконструкцію, на що покликається сторона позивача, фізично не було б можливим у такий короткий проміжок часу та ще й з урахуванням погодних умов в осінньо-зимовий період. 
Вважає, що суд, оцінюючи докази в їх сукупності, не надав належної правової оцінки поданим нею письмовим доказам, зокрема: товарним та фіскальним чекам, накладним, випискам з її карткових рахунків про надходження, отримання заробітної плати, пенсії, коштів за оренду паїв, витрати, понесені нею на влаштування окремої лінії електропостачання та газифікації будинку і господарських споруд, витрати на придбання будівельних, покрівельних, оздоблювальних матеріалів, період придбання таких, а також низці судових рішень, якими встановлені обставини, що не потребують доказування в даній справі, відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України.
Додає, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд посилався на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 травня 2009 року, на підставі якого розірвано шлюб між сторонами, однак, не зазначив мотивів і не взяв до уваги обставин, які встановлені цим рішення і є доказом у відповідності до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України. 
Зауважує, що суд не досліджував первинного технічного паспорта на садовий будинок, складеного 2008 року, і технічного паспорта на цей же будинок, складеного 2018 року, в якому зокрема зазначено, що прибудова не має зносу, а відтак, здійснена в період, коли фактично між сторонами не було вже жодних сімейних відносин. 
Наголошує, що згідно з правовстановлюючими документами, будинок в цілому належить їй на праві власності і, власне, після припинення шлюбних відносин, нею ( ОСОБА_3 ) за особисті кошти добудовано з піноблоків прибудову, яка не була покрита дахом, відтак, лише по даній прибудові ОСОБА_5 може претендувати на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних на спорудження такої, при умові, якщо доведе належними доказами придбання будівельних матеріалів за власні доходи. 
Окремо зазначає, що за висновками експертів, складеними за результатами огляду садового будинку, такий є не садовим, а житловим, оскільки в будинку наявні усі комунікації, придатні для проживання, які створені нею за власні кошти після припинення сімейних відносин. 
Вважає, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню, оскільки сам позивач у позовній заяві про розірвання шлюбу ствердив про відсутність між подружжям будь-яких майнових спорів. Ця обставина встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому не підлягає доказуванню в даній справі.
Також наголошує, що окремою підставою для відмови в позові є сплив позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено нею у суді першої інстанції, і заяви про поновлення пропущеного строку позивач не подавав.
18 липня 2023 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує доводи та вимоги апелянта.
Зокрема, зазначає, що ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами, що спірний будинок збудований нею самостійно й те, що такий істотно збільшився у вартості за рахунок її особистих грошових коштів та трудових затрат. 
На переконання сторони позивача, відповідачка не спростувала презумпції спільної сумісної власності подружжя, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання спірного майна спільним майном подружжя та визначення за кожним по 1/2 ідеальній частці, зважаючи на неможливий технічний поділ будинку.
Заслухавши пояснення відповідачки в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 16 квітня 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 травня 2009 року.
Будучи в зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , згідно з договором купівлі-продажу від 14 березня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Міхновим О.В., набули в рівних частинах (по 1/2 частці) у власність земельну ділянку, площею 0,1015 га, призначену для ведення садівництва, що знаходиться на території Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області.
На підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, 22 травня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №469968, співвласниками в якому зазначені ОСОБА_3 (1/2) і ОСОБА_5 (1/2).
Згідно технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право приватної власності на землю, кадастровий номер: 4620980800:09:000:0341 (Бартатівська сільська рада Городоцького району Львівської області), на придбаній земельній ділянці, станом на березень 2008 року, наявні садовий будинок та господарські споруди, що позначені на карточці закладки межових знаків, плані земельної ділянки та кадастровому плані від 31 березня 2008 року.
Рішенням виконавчого комітету Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області №143 від 09 вересня 2008 року, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_3 , вирішено оформити право власності на садовий будинок АДРЕСА_3 в садовому товаристві «Сокіл-3», що знаходиться на території Бартатівської сільської ради, за ОСОБА_3 ; Городоцькому БТІ провести і видати свідоцтво на право власності на садовий будинок АДРЕСА_3 ОСОБА_3 . 
На підставі цього рішення, 29 вересня 2008 року ОСОБА_3 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на садовий будинок АДРЕСА_4 , садово-городнє товариство «Сокіл-3». 
Із технічного паспорта на дачу (садовий будинок) АДРЕСА_5 , складеного 16 вересня 2008 року, вбачається, що будинок 1980 року побудови, мав площу 46,9 кв.м., а з урахуванням прибудови у 2008 році, такий складається з 1-го поверху, площею 60,9 кв.м., та мансарди, площею 57,7 кв.м., а всього по садовому будинку: 118,6 кв.м., при будинку також наявні сауна (баня), два сараї, криниця, огорожа.
10 березня 2009 року виконавчим комітетом Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області прийнято рішення №30 «Про скасування рішення виконкому Бартатівської сільської ради №143 від 09 вересня 2008 року».
Рішенням виконавчого комітету Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області №31 від 10 березня 2009 року «Про оформлення права власності на садовий будинок в садівничому товаристві «Сокіл-3» на території Бартатівської сільської ради» вирішено оформити право власності на спірний садовий будинок за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 – по 1/2 частині будинку за кожним із них.
Згідно свідоцтв про право власності на нерухоме майно серії САС №672073 від 17 березня 2009 року та серії САС №672318 від 21 травня 2009 року, які видані на підставі вказаного вище рішення виконкому №31 від 10 березня 2009 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 стали власниками (по 1/2 частині кожний) садового будинку АДРЕСА_5 . 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2013 року у справі №1305/2-537/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа – садово-городнє товариство «Сокіл-3», про усунення перешкод у користуванні садовим будинком та земельною ділянкою, вселення у садовий будинок, реальний поділ будинковолодіння, стягнення 1/2 вартості автомобіля, скасовано рішення Городоцького районного суду Львівської області від 07 червня 2012 року й ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_5 перешкод у користуванні земельною ділянкою та садовим будинком АДРЕСА_3 , та надати ОСОБА_5 ключі від вхідних дверей цього будинку та вселити його в будинок. В задоволенні вимоги про реальний поділ будинковолодіння – відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 , апеляційний суд виходив, зокрема, із того, що сторони є співвласниками спірного садового будинку, що було підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17 березня 2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 березня 2009 року, згідно з якими, позивач ОСОБА_5 є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_5 , загальна площа якого становить 118,6 кв.м., а житлова площа – 65, 6 кв.м., та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 травня 2009 року і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 травня 2009 року, згідно з якими, відповідачка ОСОБА_3 є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_5 . 
Рішення апеляційного суду набрало законної сили і було звернуто до примусового виконання. Постановами державного виконавця ВДВС Городоцького управління юстиції Савка Л.О. від 09 жовтня 2013 року виконавче провадження закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.49 (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), ст.50 Закону України «Про виконавче провадження».
Разом з тим, ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2013 року за нововиявленими обставинами, покликаючись, як на нововиявлену обставину, на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2014 року у справі №441/777/14, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року, яким позов ОСОБА_3 до Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області, виконавчого комітету ради та сільського голови с. Бартатів Городоцького району Львівської області А. Островського – задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області №30 від 10 березня 2009 року «Про скасування рішення виконкому Бартатівської сільської ради №143 від 09 вересня 2008 року», визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області №31 від 10 березня 2009 року «Про оформлення права власності на садовий будинок АДРЕСА_5 », визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 садового будинку АДРЕСА_3 серії САС №672073 від 17 березня 2009 року, видане ОСОБА_5 , визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 садового будинку АДРЕСА_3 серії САС №672318 від 21 травня 2009 року, видане ОСОБА_3 .
Із змісту рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2014 року встановлено порушення органом місцевого самоврядування порядку прийняття рішень та, відповідно, видачі свідоцтв про право власності на спірне домоволодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .
За наслідками розгляду заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення суду за нововиявленим обставинами, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року заяву ОСОБА_3 задоволено, скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2013 року за нововиявленими обставинами і ухвалено рішення, яким скасовано рішення Городоцького районного суду Львівської області від 07 червня 2012 року і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_5 перешкод у користуванні земельною ділянкою, площею 0,1015 га, розташованою на території Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області. В решті позову – відмовлено. 
Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року скасовано, а справу за заявою ОСОБА_3 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2013 року направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За наслідками нового розгляду такої заяви, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2013 року залишено без задоволення.
Разом з тим, внаслідок ухвалення рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2014 року у справі №441/777/14, яке набрало законної сили 17 листопада 2014 року, підтверджено чинність свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 , виданого 29 вересня 2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Бартатівської сільської ради №143 від 09 вересня 2008 року.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 29 вересня 2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Бартатівської сільської ради №143 від 09 вересня 2008 року, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16 вересня 2016 року, власником садового будинку АДРЕСА_5 , є ОСОБА_3 . 
Взамін свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 29 вересня 2008 року, 11 лютого 2015 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 . 
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Висновком експерта №2247-2249 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 25.06.2019 року та висновком експерта №7195/1796 за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 30.12.2021 року, призначених судом у даній справі, встановлено про неможливість з технічної точки зору поділити будинок АДРЕСА_1 , садово-городнє товариство «Сокіл-3» у відповідності до часток кожного із співвласників, виходячи з того, що кожному з них належить по 1/2 його частці. 
Згідно з п.6 висновку експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи №7195/1796 від 30.12.2021 року, ринкова вартість садового будинку АДРЕСА_5 , станом на 24.12.2021 року, становить 1234551 грн. 
Звертаючись з позовом, ОСОБА_5 просив про реальний поділ вказаного садового будинку, як спільного майна подружжя, посилаючись на те, що під час шлюбу вони з ОСОБА_3 здійснили його добудову, внаслідок чого площа будинку збільшилась. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 будинок зареєструвала за собою, вважає що його право на частину садового будинку є порушеним і не визнається відповідачкою. Врахувавши проведені у даній справі судові експертизи та встановивши неможливість поділу будинку в натурі, просив визнати будинок спільним майном подружжя та визначити за кожним із сторін спору по 1/2 ідеальній частці у спільному майні. Тобто, метою позивача є поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визначення часток у праві спільної сумісній власності подружжя.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, правовий аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Пунктами 23-24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам надано роз`яснення, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Згідно зі ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст.57 СК України). Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі №490/10838/16-ц (провадження №61-43824св18).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Отже, наведеними вище нормами матеріального права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України.
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Отже, за загальним правилом, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними перш за все в натурі. Визнання за рішенням суду права власності на ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу, із залишенням майна у їх спільній частковій власності, можливо за умови, що дане майно, в тому числі і нерухоме, є неподільною річчю, реально не може бути поділене між ними відповідно до їх часток і подружжя не досягли згоди на отримання одним із них грошової компенсації, або у разі звернення до суду з відповідним позовом жоден із подружжя не вчинив дій щодо внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом частин 1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч.2 ст78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.
Предмет доказування – це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний садовий будинок сторони набули у період перебування в шлюбі, зокрема, як підтверджено матеріалами справи, сторони придбали 14 березня 2008 року в рівних частинах (по 1/2 частці) земельну ділянку, площею 0,1015 га, кадастровий номер 4620980800:09:000:0341, в садово-городньому товаристві «Сокіл-3», що на території Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області, разом із зведеним на ній, без правовстановлюючих документів, придатним для проживання садовим будинком, 1980 року побудови, з господарськими спорудами, і у період з 2008 по 2009 роки спільною працею та за спільні кошти означений садовий будинок разом із господарськими спорудами реконструювали та добудували, внаслідок чого площа будинку збільшилась до 118,6 кв.м. 
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинного на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.
Встановивши факт набуття сторонами у період перебування у шлюбі садового будинку на земельній ділянці, яка також набута в період шлюбу з визначенням часток, про що сторонами не заперечується, реєстрація спірного будинку лише за ОСОБА_3 , про що було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 29 вересня 2008 року, взамін якого, в подальшому, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11 лютого 2015 року, не спростовує презумпції права спільної сумісної власності на це майно сторін, як колишнього подружжя. 
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що садовий будинок АДРЕСА_5 , належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя та виступає об`єктом поділу спільного майна подружжя.
Визначаючи за кожним із колишнього подружжя по 1/2 ідеальній частці у спільному майні подружжя та залишаючи спірне майно у спільній частковій власності, суд першої інстанції врахував висновки судових експертиз, проведені в межах цієї справи та правильно виходив із того, що садовий будинок є неподільною річчю, оскільки реально не може бути поділений між сторонами відповідно до їх часток і сторони не досягли згоди на отримання одним із них грошової компенсації та не вчинили дій щодо внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Покликання відповідачки на те, що позивачем до матеріалів справи не долучено жодних письмових доказів, які б підтверджували факт придбання ним будь-яких матеріалів, використаних для будівництва чи реконструкції спірного будинку чи господарських споруд, та не надано підтверджуючих доказів про отримання доходів, а також про оплату праці найманих працівників, правильності висновків суду не спростовують, оскільки саме на відповідачку, як особу, яка заперечує поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя, покладено обов`язок спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
В свою чергу, відповідачкою не доведено тієї обставини, що реконструкція спірного садового будинку з добудовою та надбудовою була проведена саме за її особисті кошти, оскільки переважна більшість долучених нею фіскальних чеків, товарних накладних, виписок по рахунку стосується періоду вже після розірвання шлюбу, позаяк, первинне свідоцтво про право власності на спірний будинок було видане 29 вересня 2008 року.
Окрім того, судом встановлено, що відповідачка з жовтня 1997 року по лютий 2015 року, тобто як до, так і на час придбання спірного нерухомого майна та його реконструкції, не працювала, а тому не мала власних доходів, які б давали підстави стверджувати про придбання будівельних матеріалів за її особисті кошти. Доказів про будь-яке інше джерело доходів матеріали справи не містять. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не проживав у будинку і не брав участі в його утриманні, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що вказані обставини не мають правового значення для вирішення даного спору і не спростовують презумпції спільного майна подружжя.
Аргументи апелянта про те, що за такий короткий проміжок часу, ураховуючи момент придбання земельної ділянки 14 березня 2008 року, не можливо було виконати будівельні, ремонтні роботи чи реконструкцію, спростовуються тим, що 16 вересня 2008 року вже був виготовлений технічний паспорт на дачу (садовий будинок) АДРЕСА_3 , кооператив «Сокіл-3», в якому були перелічені частини приміщень садового будинку, а 29 вересня 2008 року – видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 на реконструйований садовий будинок, загальною площею 118,6 кв.м. У зв`язку з цим, покликання на те, що суд не досліджував технічного паспорта 2008 року є безпідставним. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не застосував наслідків спливу позовної давності, про що відповідачкою неодноразово заявлялось під час судового розгляду, то колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.
За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. Водночас, поважними причинами пропущення позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
Звертаючись 11 липня 2016 року до суду з позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_5 зазначав, що про порушення свого права на садовий будинок дізнався лише при розгляді заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2013 року за нововиявленими обставинами.
У зв`язку з наведеним й тим, що рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2014 року у справі №441/777/14, яке набрало законної сили 17 листопада 2014 року, було визнано недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину садового будинку, видане позивачу ОСОБА_5 17 березня 2009 року на підставі рішення №30 від 10 березня 2009 року, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, звернувшись з даним позовом 11 липня 2016 року, позивач не пропустив строку позовної давності для пред`явлення вимоги до відповідачки про поділ садового будинку, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, оскільки лише 17 листопада 2014 року у судовому порядку було підтверджено чинність виданого відповідачці ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на спірний будинок в цілому, а відтак, власне з цього моменту позивач довідався про порушення свого права на належну йому частку в будинку. 
З огляду на наведене, безпідставними є покликання відповідачки на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, заявляв про відсутність майнових спорів між подружжям, оскільки початок перебігу позовної давності для пред`явлення вимоги про поділ спільного майна подружжя не пов`язується з моментом розірвання шлюбу, а обчислюється з дня, коли позивач довідався або повинен був довідатись про порушення свого права.
Таким чином, в колегії суддів немає підстав для інших висновків по суті вирішення даного спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача, суд повно та всебічно встановив всі обставини, що мають значення для справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 21 червня 2024 року. 

Головуючий                                          С.М. Бойко

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                А.В. Ніткевич