ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 р. 	Справа № 520/34001/23	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2024, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., повний текст складено 27.02.24  по справі № 520/34001/23

за позовом                    ОСОБА_1  
до                   Головного управління ДПС у Харківській області                           
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просить суд 
- визнати протиправними і скасувати податкове повідомлення-рішення від 29.01.2020 року №008170-5706-2031 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік 11901,40 грн.1.
- визнати протиправними і скасувати податкове повідомлення-рішення від 01.03.2021 №0105572-2414-2031, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020 рік в сумі 12 347,50 грн.
- визнати протиправними і скасувати податкове повідомлення-рішення від 01.03.2023 №0022917-2405-2031, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 рік в сумі 17 112,00 грн.
- визнати протиправними і скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.10.2023 року № 0391233-2405-2031-UA63120010000021682, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020 рік в сумі 20707,60 грн.
- визнати протиправними і скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.10.2023 року № 0391236-2405-2031-UA63120010000021682, визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 рік в сумі 28698,00 грн.
- судові витрати покласти на Відповідача.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подала апеляційну скаргу , вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає частковому скасуванню, оскільки суд неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи; не довів обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Вказує, що у контролюючого органу були усі підстави не відносити нежитлову будівлю, складські та виробничі приміщення літ. «А-1», за адресою: АДРЕСА_1 , до об`єкту оподаткування. Як слідство – відповідач ухвалив податкові повідомлення-рішення від 11.10.2023 року № 0391236-2405-2031-UA63120010000021682, сума податкового зобов`язання 28 698,00 грн., та від 11.10.2023 року № 0391233-2405-2031-UA63120010000021682, сума податкового зобов`язання 20 707,60 грн., не ґрунтуючись на Законі. Судом першої інстанції неправильно застосуванні норми матеріального права – застосовано закон, який не підлягає застосуванню – підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України в редакції, яка була чинна на день ухвалення судового рішення, а також не застосовано закон, який підлягав застосуванню – підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України в редакції станом на 29.12.2019 р. Просить суд апеляційної інстанції Скасувати частково рішення Харківського окружного адміністративного суду у складі судді Сагайдак В.В. від 27.02.2024 р. у справі № 520/34001/23 про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень в частині відмови в визнанні протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.10.2023 року № 0391236-2405- 2031-UA63120010000021682, сума податкового зобов`язання 28 698,00 грн., та податкового повідомлення-рішення від 11.10.2023 року № 0391233-2405-2031- UA63120010000021682, сума податкового зобов`язання 20 707,60 грн. 2. Ухвалити нове рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.10.2023 року № 0391236-2405-2031-UA63120010000021682, сума податкового зобов`язання 28 698,00 грн., та податкового повідомлення-рішення від 11.10.2023 року № 0391233-2405-2031-UA63120010000021682, сума податкового зобов`язання 20 707,60 грн.
Головне управління ДПС у Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2024 законним, обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню, доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та помилковими.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа .
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи , що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Витяг) у власності ОСОБА_1 перебуває:
- нежитлова будівля, складські та виробничі приміщення літ. “А-1”, за адресою: 
АДРЕСА_1 , загальною площею 956,60 кв. м, зареєстровані з 10.09.2018
- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною
площею 285,2 кв. м, зареєстровані з 02.03.2018 року.
Через Електронний кабінет платника податків (https://cabinet.tax.gov.ua/) Позивач отримала наступні податкові повідомлення – рішення:
1) від 01.03.2021 №0105572-2414-2031, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020 рік в сумі 12 347,50 грн.;
2) від 01.03.2023 №0022917-2405-2031, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 рік в сумі 17 112,00 грн.;
3) від 11.10.2023 року № 0391233-2405-2031-UA63120010000021682, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020 рік в сумі 20707,60 грн.;
4) від 11.10.2023 року № 0391236-2405-2031-UA63120010000021682, визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 рік в сумі 28698,00 грн.
Крім того, з відповіді ГУ ДПС у Харківській області на запит представника Позивача –адвоката Єрьоміної О.Ю. стало відомо, що існує ще одне податкове повідомлення – рішення від 29.01.2020 року №008170-5706-2031 на суму 11901,40 грн. за об`єкт нерухомого майна (нежитлове приміщення) загальною площею 285,2 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_2 ), однак Позивач не отримувала зазначене податкове повідомлення – рішення ні пошту ні через електронний кабінет платника.
Позивач вважаючи оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень протиправними та такими, що порушують його права звернувся із зазначеним позовом до Харківського окружного адміністративного суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для застосування вимог підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПКУ при нарахуванні податку за 2019- 2020 роки на нежитлові будівлі ОСОБА_1 , оскільки нежитлові будівлі в 2020 році не були визначені позивачем, як об`єкти, що використовуються у господарській діяльності, шляхом подання форми 20-ОПП “Відомості про об`єкти оподаткування”, не надання позивачем документів, що свідчать про використання зазначених будівель за призначенням у господарській діяльності за основним видом діяльності, та не здаються в оренду, лізинг, позичку.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. 
Підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції станом на 29.12.2019) визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції Закону № 466-IX від 16.01.2020) встановлює, що не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Отже, наведена норма податкового закону підлягає застосуванню за сукупності наступних ознак:
1) об`єкт нерухомого майна належить до будівель промисловості, які віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000,
2) об`єкт нерухомого майна використовується за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010,
3) об`єкт нерухомого майна не здається його власником в оренду, лізинг, позичку
Крім того, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки з його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, якою судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа №806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду)
Таким чином, в межах розгляду даної справи підлягають доказуванню не лише обставини щодо статусу належного позивачу об`єкту нерухомості, а й щодо використання такого об`єкту за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
В постанові Верховного суду від 11.05.2023 р. у справі № 440/359/20 висловлена правова позиція щодо  надання пільг які полягають у виключенні з об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, таких об`єктів, як будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, якщо вони беруть участь у господарській діяльності власника об`єктів нерухомості як виробничі одиниці, а не щодо визначення об`єктів, які відносяться до нерухомого майна.
З матеріалів справи вбачається , що позивачка в 2021 році була зареєстрована платником єдиного податку 3 групи, дохід було отримано від основного виду діяльності КВЕД 52.29 “ Iнша допомiжна дiяльнiсть у сферi транспорту” та КВЕД 74.90 “ Iнша професiйна, наукова та технiчна дiяльнiсть, н.в.i.у.”, що підтверджується поданими деклараціями за 2019, 2020 та 2021 роки.
Згідно з даними ІТС “Податковий блок” нежитлові будівлі в 2020 році не були визначені Позивачем, як об`єкти, що використовуються у господарській діяльності, шляхом подання форми 20-ОПП “Відомості про об`єкти оподаткування”. 
Позивачкою до суду  не надано документів, що свідчать про використання зазначених будівель за призначенням у господарській діяльності за основним видом діяльності, та не здаються в оренду, лізинг, позичку.
Тобто, позивачкою не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що нежитлова будівля, складські та виробничі приміщення літ. «А-1», за адресою: вул. Миру, буд. 2-б, с. Котляри, Харківський район, Харківська область, загальною площею 956,60 кв. м та нежитлове приміщення за адресою: вул. Киргизька, буд. 19, м. Харків, загальною площею 285,2 кв. м використовувалась за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
З огляду на наведене, суд зазначає, що в ході судового розгляду справи не підтверджено жодними належними й допустимими доказами фактичного використання в 2019, 2020 та 2021 роках позивачем такого об`єкта за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання.
З урахуванням встановлених вище обставин справи та беручи до уваги правову позицію Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки належні позивачці об`єкти нежитлова будівля, складські та виробничі приміщення та нежитлове приміщення не використовувалися нею у власній господарській діяльності, тому у позивачки відсутня пільга, передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом в постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 520/6531/19.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.
Зважаючи на вказані судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям відповідає, тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України перерозподілу не підлягають. 
Керуючись ст. ст.  242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу    залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2024 по справі № 520/34001/23  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий    І.М. Ральченко