ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року	Львів	Справа № 380/16738/22 пров. № А/857/258/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року (головуючий суддя Москаль Р.М., м. Львів) у справі №380/16738/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
                                               В С Т А Н О В И В:
21.11.2022 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення №134850008422 від 09.06.2022 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту “е” частини першої статті 55 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 03 червня 2022 року (з дня звернення) пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я на підставі пункту “е” ч.1 ст.55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-ХІІ з наступними змінами і доповненнями, нарахувати та виплатити таку пенсію за весь час її неотримання, зарахувавши до спеціального стажу періоди роботи на посаді фармацевта центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний обласного виробничого об`єднання “Фармація” Закарпатської області з 31.07.1989 по 26.10.1995, всього - 6 років 2 місяці 26 днів, згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (порядкові номера записів 1- 2) і Архівного витягу з наказів вих. №1/03.5-15 від 23.02.2022; періоди перебування на обліку у Миколаївському районному центрі зайнятості Львівської області з виплатою державної матеріально допомоги по безробіттю: з 10.12.1995 по 10.06.1996; з 27.11.1996 по 26.02.1997; з 26.11.1997 по 25.02.1998; з 13.07.1998 по 08.01.1999, всього - 1 рік 6 місяців, разом за обидва вищевказані періоди - 7 років 8 місяців 26 днів.
Позов обґрунтовує тим, що її спеціальний стаж за вислугу років становить 28 років 5 місяців 27 днів; вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №134850008422 від 09.06.2022, відповідно до якого їй відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Позивачка посилається на те, що відповідно до записів її трудової книжки (запис за порядковим №1-2) з 31.07.1989 по 26.10.1995 працювала повний робочий день на посаді фармацевта центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний ВО «Фармація» Закарпатської області. Стверджує, що у зв`язку із великими обсягами роботи та відсутністю кадрів за згодою профспілкового комітету працювала фармацевтом 1,5 ставки, в підтвердження цього надала ПФ накази по ВО «Фармація». Вважає, що орган ПФУ неправомірно не зарахував до спеціального стажу період роботи з 31.07.1989 по 26.10.1995 на посаді фармацевта центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний ВО «Фармація» Закарпатської області 6 років 2 місяці 26 днів та період перебування на обліку в центрі зайнятості з отримання державної матеріальної допомоги по безробіттю – 1 рік 6 місяців.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року адміністративним позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №134850008422 від 09.06.2022. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 з 03.06.2022 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». З метою виконання цього рішення суду Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повинно зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу періоди навчання та роботи, що дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а саме: час навчання в Житомирському фармацевтичному училищі з 01.09.1987 по 04.07.1989; стаж роботи на посаді фармацевта центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний обласного виробничого об`єднання «Фармація» Закарпатської області з 31.07.1989 по 26.10.1995. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач (Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області) подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я за наявності станом на 01.04.2015 не менше 25 років спеціального стажу, на 01.01.2016 не менше 25 років 6 місяців та 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців. Апелянт вказує, що на день звернення до органу ПФУ ОСОБА_1 досягла 52 роки при необхідному віці 54 роки та не мала достатнього спеціального стажу (відповідач зарахував 18 років 07 місяців 07 днів) при необхідному 26 років 6 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до підрозділу ГУ ПФУ у Львівській області із заявою від 03.06.2022 про призначення пенсії за вислугу років (а.с.45-48), до якої додала такі документи: паспорт серія НОМЕР_2 , довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, трудова книжка НОМЕР_1 ; диплом НОМЕР_3 ; довідку Великоберезнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області №1/03.5-15 від 23.02.2022 щодо підтвердження стажу ОСОБА_1 та наявності наказів з кадрових питань по Центральній районній аптеці №7 Великоберезнянського районного об`єднання «Фармація» Закарпатської області.
Відповідно до записів диплому серія НОМЕР_3 ОСОБА_1 в 1987 році поступила в Житомирське фармацевтичне училище за спеціальністю «фармація» та 04.07.1989 успішно закінчила його, рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 04.07.1989 року їй присвоєно кваліфікацію «фармацевт».
Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 : з 31.07.1989 по 26.10.1995 на посаді працювала фармацевта центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний обласного виробничого об`єднання «Фармація» Закарпатської області; у період з 10.12.1995 по 10.06.1996, з 27.11.1996 по 26.02.1997, з 26.11.1997 по 25.02.1998, з 13.07.1998 по 08.01.1999 перебувала на обліку в Миколаївському районному центрі зайнятості з виплатою допомоги по безробіттю; з 01.03.1999 по 02.12.2019 працювала на посаді фельдшера – лаборанта лабораторії, згодом лаборанта – паразитолога клініко-діагностичної лабораторії Миколаївської центральної районної лікарні.
09.06.2022 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області прийняло рішення №134850008422, відповідно до котрого відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. Рішення обґрунтовано тим, що необхідний страховий стаж для визначення права на пенсію за вислугу років, визначений пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становить не менше 25 років до 01.04.2015; не менше 25 років 6 місяців до 01.01.2016; не менше 26 років 6 місяців до 11.10.2017. Орган ПФУ: визначив страховий стаж 30 років 7 місяців 24 дні, в т.ч. спеціальний стаж 18 років 7 місяців 7 днів; не врахував до страхового стажу період з 26.11.1997 по 25.02.1998, оскільки відсутні підстави для виплати допомоги по безробіттю; не врахував до спеціального стажу дані згідно довідки №1/03.5-15 від 23.02.2022, оскільки наявні розбіжності з даними трудової книжки, а саме робота за сумісництвом на 0,5 ставки.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулася в суд першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не довели ті обставини, на яких ґрунтуються їхні заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (Закон №1788-XII) зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Відповідно до статті 2 Закону №1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно з статтею 7 Закону №1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.  Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.  
Як визначено статтею 83  Закону  №1788-XII, пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку.
Відповідно до пункт "а" частини третьої статті 56 Закону №1788-XII  до стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків,  період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Згідно з статтею 51 Закону № 1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Право на пенсію за вислугу років відповідно до статті 52 Закону №1788-XII мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.
Відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII, в редакції до 01.04.2015, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Кабінет Міністрів України 04.11.1993 прийняв Постанову №909, відповідно до якої затвердив Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (Перелік №909).
Відповідно до розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку закладами і установами охорони здоров`я  є лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри відповідно до посад лікарі  та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад);  аптеки,  аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії відповідно до посад провізори,  фармацевти  (незалежно від найменування посад),  лаборанти.
З 01.04.2015 набрав чинності Закон України «Про  внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, яким також внесені зміні до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Так, статтю 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладено в новій редакції, право на пенсію за вислугу років мають: е) працівники  освіти,  охорони здоров`я  та соціального забезпечення  незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, що набрав чинності 01.01.2016, у статтю 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» внесені зміни, зокрема у пункті «е»: «в абзаці першому слова "незалежно від віку" замінити словами та цифрами "після досягнення 55 років і"; доповнити абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим такого змісту: "До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.»
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (Закон № 1058-IV).
Статтею 4 Закону №1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
03.10.2017 Верховною Радою України було ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII, відповідно до якого абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058 викладено в такій редакції: «Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"  мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії" (закон №2148-VIII набрав чинності 11.10.2017).
Конституційний Суд України 04.06.2019 за результатами розгляду справи №1-13/2018(1844/16, 3011/16) прийняв рішення №2-р/2019 та вирішив: визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54,  статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII; положення  пункту "а" статті 54,  статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами,  внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII,  визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Колегія суддів зазначає, що 03.02.2022 ОСОБА_1 звернулася до органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55  Закону  №1788-XII. Позивачка вважала, що мала достатній спеціальний стаж  на посаді фармацевта центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний обласного виробничого об`єднання «Фармація» Закарпатської області з 31.07.1989 по 26.10.1995 (6 років 2 місяці 26 днів), на посаді фельдшера – лаборанта лабораторії, згодом лаборанта – паразитолога клініко-діагностичної лабораторії Миколаївської центральної районної лікарні з 01.03.1999 по 02.12.2019 (20 років 9 місяців 1 день), з урахуванням перебування на обліку у центрі зайнятості (1 рік 6 місяців), що загалом становить 28 років 5 місяців 27 днів.
Орган ПФУ при прийнятті рішення обрахував спеціальний стаж ОСОБА_1 18 років 7 місяців 7 днів, не зарахував до спеціального стажу дані згідно довідки №1/03.5-15 від 23.02.2022 з мотивів наявності розбіжностей з даними трудової книжки (робота за сумісництвом на 0,5 ставки). В рішенні №134850008422 від 09.06.2022 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області вказав на наявності необхідного страхового стажу для визначення права на пенсію за вислугу років, визначеному пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не менше 25 років до 01.04.2015; не менше 25 років 6 місяців до 01.01.2016; не менше 26 років 6 місяців до 11.10.2017.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII в редакції до 01.04.2015 (до набрання чинності Законом №213-VIII від 02.03.2015) право на пенсію за вислугу років  мають працівники охорони здоров`я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
З 01.04.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, яким серед іншого внесені зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення», зокрема, статтю 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають  працівники охорони здоров`я незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема,  з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців.  01.01.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, яким також були внесені зміни у статтю 55 Закону №1788-XII пункт «е», зокрема,  право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я після досягнення 55 років  і  за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.  Конституційний Суд України рішенням від 04.06.2019 №2-р/2019 визнав неконституційними положення статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII від 02.03.2015 та №911-VIII від 24.12.2015 і ці положення статті 55 Закону №1788-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
03.10.2017 Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII, відповідно до якого абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058 викладено в такій редакції: «Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»  мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії". Цей закон (Закон №2148-VIII) набрав чинності 11.10.2017.
Отже, норми статті 55 Закону №1788-XII з урахуванням рішення КСУ №2-р/2019 застосовуються в редакції, чинній станом на 31.03.2015 (до внесення змін Законами №213-VIII від 02.03.2015 та №911-VIII від 24.12.2015) з урахуванням застереження, запровадженого Законом №2148-VIII до Закону №1058.
Таким чином, станом на дату звернення ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу з урахуванням наведеного рішення Конституційного Суду України, чинною є редакція пункту е) статті 55 Закону №1788-XII, відповідно до якої право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Апеляційний суд звертає увагу, що орган ПФУ в оскаржуваному рішення визначив спеціальний стаж ОСОБА_1 18 років 7 місяців 7 днів. Відповідно до наданого органом ПФУ розрахунку відповідач зарахував до спеціального стажу період позивачки з 01.03.1999 по 10.10.2017 на посаді фельдшера – лаборанта лабораторії, лаборанта – паразитолога клініко-діагностичної лабораторії Миколаївської центральної районної лікарні згідно Переліку №909 (18 років 7 місяців 27 днів). При цьому, не врахував до спеціального стажу період з 31.07.1989 по 26.10.1995 (6 років 2 місяці 26 днів) на посаді фармацевта центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний обласного виробничого об`єднання «Фармація» Закарпатської області з мотивів існування розбіжностей з даними трудової книжки.
Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 31.07.1989 по 26.10.1995 (6 років 2 місяці 26 днів) працювала на посаді фармацевта центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний обласного виробничого об`єднання “Фармація” Закарпатської області. До заяви про призначення пенсії позивачка надала довідку Великоберезнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області №1/03.5-15 від 23.02.2022 щодо підтвердження стажу ОСОБА_1 та наявності наказів з кадрових питань по Центральній районній аптеці №7 Великоберезнянського районного об`єднання «Фармація» Закарпатської області. Відповідно до архівну витягу з наказів по центральній районній аптеці №7 смт. Великий Березний обласного виробничого об`єднання “Фармація” за означений період позивачка у зв`язку з великим об`ємом роботи та за погодженням з профспілковим комітетом додатково працювала на 0,5 ставки фармацевтом. Отже, через великий обсяг роботи та за погодженням з профспілковим комітетом за спірний період позивачка працювала на посаді фармацевта 1,5 ставки, що підтверджується даними трудової книжки НОМЕР_1 та довідки Великоберезнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області №1/03.5-15 від 23.02.2022, а не 0,5 ставки, як вважає відповідач. Таким чином, відповідач безпідставно не зарахував період роботи ОСОБА_1 з 31.07.1989 по 26.10.1995 (це 6 років 2 місяці 26 днів) на посаді фармацевта центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний обласного виробничого об`єднання “Фармація” Закарпатської області до спеціального стажу позивачки.
Крім того, відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіт» від 10.02.1998 №103/98-ВР (Закон №103/98-ВР) час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців. Для підтвердження спеціального стажу позивачка до заяви про призначення пенсії за вислугу років надала органу ПФУ трудову книжку НОМЕР_1 , диплом НОМЕР_3 про те, що вона в 1989 році (рішення державної кваліфікаційної комісії від 04.07.1989) закінчила Житомирське фармацевтичне училище за спеціальністю «фармація». Одразу ж після закінчення навчання, а саме з 31.07.1989 ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду фармацевта до центральної районної аптеки №7 смт. Великий Березний обласного виробничого об`єднання “Фармація” Закарпатської області, де попрацювала до 26.10.1995. З урахуванням наведених вище норм статті 38 Закону №103/98-ВР та з огляду на те, що перерва між днем закінчення навчання позивачки (04.07.1989) та днем зарахування на роботу (31.07.1989) не перевищує трьох місяців, а ОСОБА_1 була прийнята на роботу за набутою професією/спеціальністю фармацевта, означений період часу її навчання у професійно-технічному навчальному закладі (Житомирському фармацевтичному училищі), а це 1 рік 10 місяців 4 дні підлягає зарахуванню до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років. Такий висновок суду відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній в постановах від 25.04.2019 у справі № 607/12395/16-а та від 10.07.2019 у справі №426/17400/16-а, Верховного Суду України, викладеній в постанові від 25.03.2014 у справі № 21-47а14.
Отже, колегія суддів вважає, що станом на 11.10.2017 (набрання чинності Законом №2148-VIII від 03.10.2017) в ОСОБА_1 був спеціальний стаж тривалістю понад 26 років 6 місяців (вимога статті 55 Закону №1788 в редакції, чинній станом на вказану дату, 11.10.2017), що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року у справі № 380/16738/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний