ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4471/24 Справа № 193/206/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кравченко Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Зубакової В.П., Агєєва О.В.
секретар судового засідання Бортник В.А.
сторони справи
позивач - ОСОБА_1 
відповідач- Держава Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року, постановлену суддею Кравченко Н.О. в сел.Софіївка, Софіївського району Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 06 березня 2024 року,

УСТАНОВИВ

У провадженні судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 перебувала цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями службової особи органів прокуратури.
Розпорядженням керівника апарату Софіївського районного суду №44 від 19.02.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи в зв`язку з тим, що рішенням Вищої ради правосуддя від 13.02.2024 № 412/0/15-24 суддю ОСОБА_2 звільнено з посади судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області у зв`язку з поданням заяви про відставку, що унеможливлює продовження розгляду справи, яка перебувала у її провадженні.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2024, матеріали цивільної справи № 193/206/22 передано для розгляду судді Кравченко Н.О.
Ухвалою судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року враховуючи, що зміна складу суду відбулась на стадії розгляду справи по суті, суддею прийнято справу до свого провадження, та повторно розпочато розгляд справи по суті зі стадії підготовчого розгляду, позовну заяву залишено без руху у тому числі і для визначення позивача із правовідносинами, покладеними в обґрунтування позову.
Позовна заява ОСОБА_1 підлягала уточненню в частині обґрунтування підстав позову, враховуючи, що позивачем зазначено про отримання ним моральної шкоди від дій начальника відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури під час розмови (з якого приводу не було зазначено) з посиланням на положення ст. 1176 ЦК України.
Заявляючи вимогу про стягнення із Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури, на його користь моральної шкоди, у розмірі 100 000, 00 грн. позивач в уточненій позовній заяві вказує на те, що отримав моральну шкоду 20.11.2022 року об 11-00 год. внаслідок висловлювань (неконкретизовано) працівника начальника відділу кадрової роботи під час його ознайомлення із особовою справою, а тому має право на відшкодування моральної шкоди згідно положень ст.1176 ЦК України.
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року позовну заяву  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями службової особи органів прокуратури залишено без розгляду.
Роз`яснено позивачу, що після усунення умов, що були підставою для залишення позовної заяви без розгляду, він має право звернутися до суду повторно.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, постановленого з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
При цьому, скаржник зазначає, що оскаржувана ухвалу суду першої інстанції є такою, що суперечить ряду принципів передбачених Конституцією, а саме: верховенство права ст.8 Конституції України; судового захисту ст.55 Конституції України; забороні обмеження прав ст.64 Конституції України; здійснення правосуддя виключно сумами ст.129 Конституції України, а отже підлягає безумовному скасуванню, у зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , Дніпропетровська обласна прокуратура просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року без змін. 
Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, з огляду на таке.
Суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, виходив з того, що позивач, подавши уточнений позов від 01.03.2024, недоліки позовної заяви викладені в ухвалі Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року не усунув, оскільки не визначився із правовідносинами, покладеними в обґрунтування позову.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та погоджується з доводами представника позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).
Стаття 2 ЦПК України передбачає, щозавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 01 березня 2002 року).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції») ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України» ЄСПЛ вказав, що якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду.
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня1998 року).
Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
Підстави для залишення позову без розгляду законодавцем визначено у статті 257 ЦПК України.
Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення по суті спору у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи.
За змістом п.8 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
Матеріалами справи встановлено, що на виконання ухвали без руху від 28 лютого 2024 року позивачем 01 березня 2024 року подано уточнену позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями службової особи органів державної влади (прокуратури) (а.с.200-202).
Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи позивача викладені в апеляційній скарзі дійшла висновку, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи, оскільки мав можливість розглянути справу за заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами, дослідити надані позивачем докази та ухвалити відповідне судове рішення, зокрема й про відмову у задоволені позову, а не залишати позов без розгляду, позбавляючи позивача права на судовий захист.
У зв`язку з допущеними судом першої інстанції порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про залишення позову без розгляду, оскаржуване судове рішення необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі скасувати.
Цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями службової особи органів прокуратури направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 24 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: