ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2024 року                                
м. Харків
справа № 645/4032/23
провадження № 22-ц/818/1654/24
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П..
за участю:
секретаря судового засідання Тітченко О.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – Харківська міська рада 
третя особа: нотаріус Першої Харківської міської нотаріальної контори Грошева Ольга Юріївна
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року у складі судді Ульяніч І.В.,-
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на 1/6 квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за позивачем право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона мешкала разом з дідусем ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_3 в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 . Ця квартира належала їм трьом у рівних частинах на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.04.1998 року, виданого Харківським індустріально- педагогічним технікумом. На момент приватизації житло мало статус відомчого. Дідусь був призначений офіційним опікуном позивача на підставі Рішення Фрунзенської районної ради № 139/5 від 20.04.1982 р. про призначення опіки над неповнолітньою ОСОБА_4 , в зв`язку зі смертю матері позивача ОСОБА_5 27.11.1972 року та за згодою батька позивача. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача ОСОБА_3 . Після смерті дідуся у 2002 році позивач та бабуся не звертались щодо оформлення права на спадщину, вважаючи, що за відсутності інших спадкоємців та як співмешканці померлого отримали це право автоматично. Після смерті бабусі позивач звернулась до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори та 05.11.2019 року до спадкового реєстру був внесений запис про реєстрацію спадкової справи (витяг № 58192328, номер справи у спадковому реєстрі 65004058, номер у нотаріуса 607/2019). Але, державний нотаріус Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Грошева О.Ю. винесла постанови № 765/02-31 від 17.03.2021 року та № 766/02-31 від 17.03.2021 року, якими відмовила у вчиненні нотаріальної дії - оформлення свідоцтва про право на спадщину після смерті бабусі та дідуся, на підставі відсутності доказів родинного зв`язку між позивачем та спадкодавцями, через мати позивача ОСОБА_5 , та відсутність документів, які містять відомості про осіб, які проживали та були зареєстровані зі спадкодавцями на час відкриття спадщини. Після отримання відмови позивач отримала документи, а саме: довідку про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ; довідку про народження № НОМЕР_1 , яка підтверджує факт народження матері позивача ОСОБА_7 від ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ; Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу та підтвердження дошлюбного прізвища, який підтверджує факт зміни прізвища матері позивача з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 ; Копію Свідоцтва про смерть ОСОБА_5 27.11.1972 року; Копію Рішення Фрунзенської районної ради № 139/5 від 20.04.1982р. про призначення опіки над неповнолітньою ОСОБА_4 ; Копію Свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 . У зв`язку з чим, позивач вважає, що її родинний зв`язок із дідом та бабусею може бути підтверджений вищеперерахованими документами. З перелічених документів також вбачаються дати та підстави зміни прізвища бабусею, матір`ю та позивачем.
Житло, в якому мешкали спадкодавці та продовжує мешкати позивач перебувало у статусі відомчого до його приватизації в 1998 році і до цього часу знаходиться на балансі Харківського індустріально-педагогічного коледжу. Облік зареєстрованих осіб коледжем не ведеться і, таким чином отримати довідку про рух зареєстрованих осіб не є можливим не від адміністрації коледжу, не в місцевому ЦНАПі. В якості непрямих доказів факту спільного проживання позивача зі спадкодавцями в квартирі АДРЕСА_1 , позивач надає наступні наявні у неї документи: свідоцтво про право власності на житло від 23.04.1998 року, видане Харківським індустріально-педагогічним технікумом, яке містить перелік осіб, що є суб`єктами приватної спільної власності щодо квартири АДРЕСА_3 ; довідка б/н від 22.02.1996 року надана Харківським індустріально- педагогічним технікумом ОСОБА_2 щодо надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ., в якій окремо зазначено відомчий статус житла; копія вимоги щодо оплати заборгованості за користування житлово-комунальними послугами № 265 від 08.05.2015р., в якій зазначаються кількість осіб, які обліковувались адміністрацією технікуму станом на дату складання вимоги; копія позовної заяви Харківського індустріально-педагогічного технікуму до Фрунзенського суду щодо стягнення заборгованості з доданою до нього довідкою про склад родини від 15.07.2015; копія заяви до Харківського індустріально- педагогічного технікуму про перерахунок вартості комунальних платежів та переведення облікових рахунків на ім`я позивача, в зв`язку із смертю бабусі від 28.08.2015р.; довідка про обчислення та оплату комунальних платежів № 254 від 15.06.2018р.; довідка про обчислення та оплату комунальних платежів № 254/1 від 15.06.2018р.; довідка про обчислення та оплату комунальних платежів станом 31.12.2013 р.; ухвала Фрунзенського районного суду м. Харків за справою № 2/645/133/21. Всі перелічені документи свідчать про факт реєстрації позивача та проживання за вказаною адресою разом із бабусею, а після її смерті окремо. Крім того, позивач зазначає, що вказані обставини можуть підтвердити свідки. Враховуючи наведене позивач просила задовольнити позов та визнати за нею право вланості на квартиру.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/6 квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 та право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішення обґрунтовано тим, що неможливість ОСОБА_1 отримати свідоцтво про право на спадщину за законом є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб`єктами цивільних та інших правовідносин.
Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції, як постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим відсутність спору про право між ОСОБА_1 та ХМР, оскільки права позивачки не порушені Харківською міською радою, а тому не може вважатись належним відповідачем. Вважають, що позивачкою не правильно обрано спосіб захисту. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві приватної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23.04.1998 року, № НОМЕР_2 , виданого Харківським індустріально-педагогічним технікумом, зареєстрованого в КП "Харківське міське БТІ" 18.05.1998 року (а.с.23).
Даними свідоцтва про шлюбу 06.03.2003 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції підтверджено, що ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_10 , про що було зроблено відповідний Актовий запис №164, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_11 » (а.с.22)
Згідно матеріалів справи, батьками позивача ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_13 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , виданого 13.12.1972 року Орджонікідзевським ЗАГС м. Харькова. (а.с.19)
Батьками матері позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією довідки про народження за № НОМЕР_1 , від 17.09.2021 р., виданою бюро актів цивільного стану м. Орджонікідзе Управління НКВД Північно-Кавказського краю, відповідно до якої у Єдиному державному реєстрі записів актів цивільного стану мається запис акту про народження ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 за № 3029 від 04.12.1941 р. (а.с.18)
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 12.03.1971 року уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ». (а.с.16).
Батьки позивача перебували у шлюбі з 23.11.1963 року, актовий запис № 7553, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу. Мати позивача змінила прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 (а.с.17).
Мати позивача - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 (свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_5 , видане повторно 02.06.2021 року).
Отже, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дідом та бабою позивача ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 був призначений офіційним опікуном позивача на підставі Рішення Фрунзенської районної ради № 139/5 від 20.04.1982 р. про призначення опіки над неповнолітньою ОСОБА_4 , в зв`язку зі смертю матері позивача ОСОБА_5 27.11.1972 року та за згодою батька позивача (а.с.21).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер (свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_6 від 01 липня 2002 року).
Після смерті діда позивача відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яку фактично прийняла позивач та її бабуся ОСОБА_3 , які спільно проживали із спадкодавцем.
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , (свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_7 від 05 січня 2013 року).
Після смерті баби позивача відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Згідно матеріалів спадкової справи № 607/2019, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , отриманої на підставі ухвали суду від 10.10.2023 року, позивач ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 . Але згідно постанови державного нотаріуса за №765/02-31 від 17.03.2021 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 діда – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , на частку квартири АДРЕСА_1 , яка б належала її матері дочці спадкодавця, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 . Крім того, постановою державного нотаріуса за №766/02-31 від 17.03.2021 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 баби – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , на частку квартири АДРЕСА_1 , яка б належала її матері дочці спадкодавця, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.107-137,12,13).
Згідно наданих копій довідок про обчислення та оплату комунальних платежів по квартирі: АДРЕСА_2 , позивачкою ОСОБА_1 після смерті баби ОСОБА_3 оплачувались комунальні послуги (а.с.30-32)
Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_14 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.64)
Згідно копії довідки від 22.02.1996 року, виданої 2-м Харківським індустріально-педагогічним технікумом, видана ОСОБА_2 квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить відомству технікума. Довідка видана для приватизаційного відділу (а.с.24).
Відповідно до копії позовної заяви Харківського індустріально-педагогічного технікуму до Фрунзенського суду щодо стягнення заборгованості з доданою до нього довідкою про склад родини від 15.07.2015 р. вбачається, що на час подання позову до суду за адресою: АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.26)
Крім того, на підтвердження факту постійного проживання позивача за адресою АДРЕСА_2 , позивачем надано копія довідки (без дати), виданої Харківським індустріально-педагогічним технікумом про зареєстрованих за адресою спірної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також копію заяви позивача до Харківського індустріально педагогічного технікуму про перерахунок вартості комунальних платежів та переведення облікових рахунків на її ім`я, в зв`язку із смертю бабусі, від 28.08.2015 р. (а.с.28, 29)
В судовому засіданні було оглянуто оригінал паспорта позивача ОСОБА_1 , із відміткою її місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з 28.10.1988 року.
Отже, під час судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , тобто 29.06.2002 року, постійно проживала разом зі своїми дідом ОСОБА_2 та бабою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , та зареєстрована за вказаною адресою. Також, ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживала разом зі своєю бабою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , та зареєстрована за вказаною адресою.
Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), яка міститься у спадкових справах, заведеної після смерті ОСОБА_3 , інформація щодо складення ОСОБА_3 , заповітів у Спадковому реєстрі відсутня.(а.с.113)
Спадкова справа, заведена після смерті ОСОБА_3 , містить заяву позивача у справі – ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті баби.
В судовому засіданні встановлено, що позивач є онукою померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та прийняла після їх смерті спадок у вигляді частини спірної квартири.
Стаття 549 ЦК УРСР (1963 року) регламентує порядок прийняття спадщини спадкоємцями:
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Відповідно до даної статті, спадкоємець, який бажає  прийняти спадщину, але на час відкриття спадшини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові правовідносини регулюються ЦК України після 1 січня 2004 року, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, то такі правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Згідно п.23 вищезазначеної постанови, у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно із частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину.
Статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що коли спадкоємець постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу.
Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку.
Встановивши, що позивачка постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та як спадкоємець у встановлений ст. 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подала, тобто є такою, що прийняла спадщину, апеляційний суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на те, що нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК Українки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.
Посилання апелянта на відсутність між сторонами у справі спору про право не відповідає встановленим у справі обставинам та характеру спірних правовідносин. 
Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний лише з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, у спорі існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. За відсутності цих елементів немає спору про право.
У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (частина перша статті 1277 ЦК України).
Невиконання відповідачем зазначеного обов`язку не свідчить про відсутність між сторонами спору про право. 
З огляду на зазначене судова колегія не погоджується з доводами апелянта про те, що ХМР є неналежним відповідачем, а неправильність вибору способу захисту.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд  
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 червня 2024 року.
Головуючий                                                                 О.Ю.Тичкова

Судді                                                                         О.В.Маміна 

                                                                        Н.П. Пилипчук