П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
30 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/11424/23	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Димерлія О.О.,
суддів  Танасогло Т.М., Осіпова Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.01.2024 року у справі №400/11424/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
12 вересня 2023 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовною заявою, якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 51 календарних днів;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 38 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 06.06.2023 року;
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , як особі начальницького складу, що повторно звільнилась зі служби, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно до статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, тобто за період з 05.05.2021 року до дня звільнення з Державного бюро розслідувань - 06.06.2023 року; 
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як особі начальницького складу, що повторно звільнилась зі служби, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно до статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, тобто за період з 05.05.2021 року до дня звільнення з Державного бюро розслідувань - 06.06.2023 року. 
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказував, що починаючи з 5 травня 2021 року ОСОБА_1 проходив службу в територіальному управлінні Державного бюро розслідувань. Так, під час його звільнення зі служби, в порушення вимог ч.1 ст. 83 КЗпП України, ч.1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" та ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», відповідачем протиправно не виплачена на його користь компенсація за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2021 рік та 2022 рік, а також одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік такої служби.
За наслідками розгляду зазначеної справи Миколаївським окружним адміністративним судом 26 січня 2024 року прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 51 календарних днів.
Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 51 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 06.06.2023 року.
У задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - відмовлено.
Приймаючи означене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень частини 1 статті 83 КЗпП України у випадку звільнення працівника йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні, як основної щорічної відпустки, так і додаткової відпустки.
Ураховуючи те, що невикористана позивачем частина щорічної основної та додаткової відпустки за 2021 та 2022 роки становить 51 календарний день, на переконання суду попередньої інстанції, при звільненні ОСОБА_1 зі служби, останній має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки.
Вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, окружний адміністративний суд вказав про те, що стаття 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» визначає чіткий перелік підстав звільнення, за яких така виплати можлива.
Установивши, що ОСОБА_1 звільнений зі служби «за угодою сторін», з достроковим припиненням (розірванням) контракту, суд попередньої інстанції дійшов висновку, що частина 1 статті 9 вказаного вище Закону не передбачає виплату одноразової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний рік служби за такою підставою звільнення, а тому позовні вимоги в зазначеній частині задоволенню не підлягають.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі – відповідач, скаржник) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просило апеляційний суд скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що для осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань чинне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка не використана в році звільнення. 
Наведене, як стверджує відповідач, узгоджується з відповідними приписами Закону України "Про Національну поліцію", які передбачають соціальні гарантії для поліцейських і які за змістом частини 2 статті 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» поширюються також на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.
Відповідач наголошує, що саме ці положення зазначених вище нормативно-правових актів є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а висновки суду попередньої інстанції щодо застосування в даному випадку норм КЗпП України є безпідставними.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 спростовує доводи апеляційної скарги Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, вказуючи на законність ухваленого судового рішення та просить його залишити без змін.
Окрім цього, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за умови звільнення зі служби «за угодою сторін», з достроковим припиненням (розірванням) контракту.
Як вказує позивач, його звільнення відбулося «за угодою сторін», що на його думку, є прирівняним до такої підстави як звільнення «за закінченням строку дії контракту», а тому ОСОБА_1 має право на отримання передбаченої статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» одноразової допомоги у розмірі 50% місячного забезпечення.
На переконання позивача, відсутність прямої вказівки на таку підставу звільнення «за угодою сторін» у приписах статті 9 вказаного Закону є прогалиною в законодавстві.
За таких підстав, позивач уважає, що суд має виправити прогалину, яка утворилася в законодавстві, та віднести таку підставу звільнення, як «за угодою сторін» до випадків, які передбачають виплату спірної допомоги відповідно до статті 9 наведеного Закону.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , вказуючи на законність ухваленого судового рішення та просить його залишити без змін.
В силу приписів пункту 1,3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Зокрема, судовою колегією з`ясовано, що починаючи з 11.07.2003 року ОСОБА_1 проходив військову службу в органах безпеки на офіцерських посадах в Службі безпеки України. 14.07.2018 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас Служби безпеки України за підпунктом «а» пункту 61, підпункту «ї» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону (у зв`язку із закінченням контракту).(а.с.16-17)
У відповідності до витягу із наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 30.04.2021 року №101-ос/дск ОСОБА_1 прийнятий на службу до Державного бюро розслідувань на посаду начальницького складу з 05 травня 2021 року.(а.с.19)
31 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Миколаєві із рапортами про виплату йому компенсації за всі дні невикористаної оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки, а також одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у відповідності до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
У відповідь на рапорти ОСОБА_1 , листами ТУ ДБР у м. Миколаєві від 05.06.2023 року №16-12-16269-23, від 02.06.2023 року №16-12-15703-23 повідомило позивача про те, що повний розрахунок з ним буде проведено при звільненні зі служби. 
Згідно до витягу із наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 05.06.2023 року №94-ос/дск, з 06 червня 2023 року ОСОБА_1 звільнений зі служби в Державному бюро розслідувань за угодою сторін, з достроковим припиненням (розірванням) контракту від 30.04.2024 року №7.(а.с.32)
Як слідує зі змісту довідки від 06.06.2023 року №12-37/59вих-23, при звільненні зі служби ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація за 18 календарних днів невикористаної щорічної оплачуваної (основної та додаткової) відпустки за 2023 рік.(а.с.33) 
У відповідності до листа ТУ ДБР у м. Миколаєві від 02.06.2023 року №16-12-15703-23 слідує, що згідно із обліковими даними кадрового підрозділу територіального управління Державного бюро розслідувань позивачем у період з 2021-2022 роки не використано:
- у 2021 році 10 календарних днів щорічної відпустки, з них 4 – основної оплачуваної відпустки, та 6 – додаткової оплачуваної відпустки;
-  у 2022 році 41 календарних днів щорічної відпустки, з них 30 – основної оплачуваної відпустки, та 11 – додаткової оплачуваної відпустки.(а.с.30)
23 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 – адвокат Ірина Бабійчук звернулася до ТУ ДБР у м. Миколаєві із адвокатським запитом, у якому просила повідомити інформацію щодо виплати позивачу компенсації за невикористану основну та додаткову щорічну відпустку за 2021-2022 роки, та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.(а.с.36-37)
Листом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 30 серпня 2023 року повідомлено представника позивача про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану основну та додаткову щорічну відпустку за 2021-2022 роки, та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.(а.с.38-39)
Щодо наявності права ОСОБА_1 на виплату компенсації за невикористану основну та додаткову щорічну відпустку за 2021 та 2022 рік, апеляційний суд вказує про таке.
Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань (далі – ДБР) визначає Закон України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII.
Згідно із приписами ч.1, 2 ст.14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
За змістом положень ч.5,6 ст. 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
Відповідно до ч.1,2 ст.19 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників ДБР відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Особи рядового і начальницького складу ДБР користуються соціальними гарантіями відповідно Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Згідно із ч.1, 2 ст. 20 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців ДБР повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до ДБР висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.
На осіб рядового і начальницького складу ДБР поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
У свою чергу, Закон України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу ДБР, однак передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Разом з цим, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19 зауважив, що оскільки питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки не врегульовано положеннями Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII і Порядку №260 до вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР.
Так, відповідно приписів ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР та положень ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відтак, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у справі №160/10875/19, а також у постанові від 30 листопада 2022 року по справі №640/85/20 вказавши, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
При цьому, судова колегія апеляційного суду враховує, що у відповідності до приписів статті 11 Конвенції Міжнародної організації праці №132 про оплачувані відпустки (переглянутої у 1970 році), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки" від 29 травня 2001 року, особі, яка працює за наймом, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, пропорційно тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку, або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.
Беручи до уваги вище викладене, з огляду на відсутність правового врегулювання спірного питання положеннями Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VII, та Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII, на переконання судової колегії, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору щодо питання компенсації невикористаної частини відпустки особам рядового і начальницького складу ДБР за минулі роки підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР.
Більше того, судова колегія зауважує, що станом на час виникнення спірних правовідносин та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.
Так, особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-IX (далі - Закон №2136-IX).
За змістом абзацу 4 частини 1 статті 12 Закону №2136-IX разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».
За таких обставин, при звільненні зі служби ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2021-2022 роки 51 календарний день щорічної основної та додаткової відпустки, яка протиправно не виплачена відповідачем.
З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає безпідставними доводи відповідача про те, що чинне законодавство передбачає можливість виплати компенсації за невикористану відпустку особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань виключно у році звільнення.
Стосовно наявності права у ОСОБА_1 на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, судова колегія звертає увагу на таке.
Відповідно до частини 3 статті 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби передбачені частиною 1 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Приписи частини 1 статті 9 вказаного Закону визначають, що у разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Положеннями частини 3 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується. 
Одноразова грошова допомога також не виплачується військовослужбовцям, звільненим із військової служби на підставах, визначених пунктами 2-4 частини другої статті 36 (крім випадків звільнення у зв`язку з виявленням однієї з підстав, зазначених у пунктах 1 і 9 частини другої статті 31) Закону України "Про розвідку".
Згідно із ч. 6 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
З аналізу наведених вище норм законодавства слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач вказав на те, що при попередньому звільненні зі служби в органах безпеки на офіцерських посадах в Службі безпеки України ОСОБА_1 виплачена одноразова грошова допомога за кожен рік служби, передбачена приписами статті 9 України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Разом з цим, на переконання позивача, враховуючи приписи частини 6 статті 9 України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", ОСОБА_1 , як особа начальницького складу, що повторно звільнилася зі служби, має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50% за кожний повний календарний рік служби за період з дня останнього зарахування на службу в Державне бюро розслідувань без урахування попередньої служби, тобто за 2 (два) календарних роки служби в ТУ ДБР у м. Миколаєві.
Слід зазначити, що приписи частини 1 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" встановлюють підстави та певні умови, за яких у осіб виникає право на виплату одноразової грошової допомоги.
Під час розгляду справи судом попередньої інстанції установлено, що позивача звільнено із служби в ТУ ДБР у м. Миколаєві за угодою сторін, з достроковим припиненням (розірванням) контракту.
Як правильно зауважено окружним адміністративним судом, приписами частини 1 статті 9 означеного вище Закону не передбачено таких підстав звільнення, на підставі яких у осіб виникає право на виплату спірної допомоги, як от за угодою сторін, з достроковим припиненням (розірванням) контракту.
Відтак, у спірних правовідносинах відсутні підстави, визначені Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, а тому позов в цій частині є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
З огляду на наведене вище, колегія суддів уважає, що суд попередньої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права.
У відповідності до ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.01.2024 року у справі №400/11424/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	Т.М. Танасогло    Ю.В. Осіпов