ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 752/16479/14-ц
провадження № 61-4883св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,                                
 
учасники справи:
заявник -ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
особа, яка подала апеляційну скаргу - Міністерство юстиції України,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О., Шебуєвої В. А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимогзаяви 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування заяви посилався на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року у справі № 752/16479/14-ц з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» було стягнуто заборгованість в розмірі                                    33 990 161,73 грн. 
На виконання вказаного рішення суду 06 листопада 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 752/16479/14-ц. 
У подальшому стягувача АТ «Укрсоцбанк» було замінено на АТ «Альфа Банк», яке, у свою чергу, змінило найменування на АТ «Сенс Банк». 
Надалі між заявником та банком спірні взаємовідносини були врегульовані, на підтвердження чого АТ «Сенс Банк» складено лист-заяву, в якій вказало про відсутність у нього претензій до ОСОБА_1 за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/16479/14-ц. 
Таким чином, його обов`язок як  боржника перед АТ «Сенс Банк» відсутній повністю у зв`язку з його припиненням.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати виконавчий лист № 752/16479/14-ц, виданий Голосіївським районним судом             м. Києва 06 листопада 2017 року, таким, що не підлягає виконанню.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано виконавчий лист, виданий 06 листопада 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 752/16479/14-ц, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк»,  заборгованості в розмірі 33 990 161,73 грн, таким, що не підлягає виконанню.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наведені заявником підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, підтверджені належними доказами, тому, відповідно до вимог статті 432 ЦПК України, заява підлягає задоволенню.
Не погодившись з указаною ухвалою суду, Міністерство юстиції України, яке не брало участі у розгляді справи в суді першої інстанції, в особі представника  ОСОБА_2 подало апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в інтересах Міністерства юстиції України.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в інтересах Міністерства юстиції України, на ухвалу Голосіївського районного суду                                  м. Києва від 11 липня 2023 року, постановлену за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Ухвала  суду апеляційної інстанції мотивована тим, що учасниками розгляду питання про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є лише стягувач та боржник.
Разом із цим, Міністерство юстиції України, яке подало апеляційну скаргу, не є учасником цієї справи, питання про його права та обов`язки вказаною ухвалою суду не вирішувалося.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
03 квітня 2024 року Міністерство юстиції України в системі «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року.
 
У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу для розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, щосудове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи, а також тим, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
27 травня 2024 року від ОСОБА_3 до Верховного Суду надійшов відзив, у якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
21 травня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвалаапеляційного суду  відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. 
 
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
 
У статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Правилами статті 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
 
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
У справі, яка переглядається, із апеляційною скаргою на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року звернулось Міністерство юстиції України як особа, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, вважаючи, що вказане судове рішення суду порушує її права та обов`язки.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в інтересах Міністерства юстиції України.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
 
Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання (частина третя статті 432 ЦПК України). 
 
Системний аналіз вказаної процесуальної норми дозволяє дійти висновку, що учасниками справи за заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є стягувач та боржник.
 
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.
 
Звертаючись до суду із заявою,  ОСОБА_1 зазначив матеріально-правові підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на припинення його обов`язку перед банком.
 
Таким чином, при розгляді цієї справи встановленню підлягали обставини щодо відсутності матеріального обов`язку боржника перед стягувачем. 
Установивши, що наведені заявником підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, підтверджені належними доказами та не спростовані стягувачем АТ «Сенс Банк», суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правих підстав для задоволення заяви.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку та надаючи оцінку доводам заявника апеляційної скарги, апеляційний суд встановив, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року було лише визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист, виданий 06 листопада 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва у справі №752/16479/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», заборгованості в розмірі 33 990 161,73 грн.
При цьому встановлено, що Міністерство юстиції України не є учасником цієї справи, а питання про права та обов`язки Міністерства юстиції України, яке подало апеляційну скаргу, вказаною ухвалою суду не вирішувалося.
Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в інтересах Міністерства юстиції України, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року підлягає закриттю.
Апеляційний суд також обґрунтовано відхилив доводи заявника апеляційної скарги про те, що визнання судом виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, може призвести до неможливості стягнення виконавчого збору до Державного бюджету України, оскільки зазначене питання не підлягає вирішенню під час розгляду заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Крім того, до матеріалів апеляційної скарги Міністерством юстиції України не було додано жодного доказу про те, що державним виконавцем було стягнуто в примусовому порядку з ОСОБА_1 будь-яку суму за виконавчим листом № 752/16479/14-ц, виданим 06 листопада 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва. 
Разом із тим, частиною першою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що відкрите апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994  року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від  27  вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  Є. В. Коротенко
         
         А. Ю. Зайцев
         
         М. Ю. Тітов