ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«30» квітня 2024 року
м. Харків
справа № 953/19853/20
провадження № 22ц/818/1518/24
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів – Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Волобуєва О.О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , правонаступницею якого є ОСОБА_2 , представник позивача – ОСОБА_3 ,
відповідач - Харківська міська рада, представник відповідача – Василенко І. Ю.
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року в складі судді Шаренко С.Л.
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 , правонаступницею якого є ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування та встановлення факту родинних відносин.

Позовна заява мотивована тим, що у 1952 році його батько ОСОБА_4 побудував житловий будинок літ «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 . В цьому будинку з народження постійно проживав він та його батьки. Домоволодільцем в будинковій книзі зазначено його батька ОСОБА_4 , який проживав за цією адресою ще з 1937 року до будівництва у 1952 році нового будинку. Він та його батьки постійно проживали в цьому будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 . Після його смерті він та його матір ОСОБА_5 фактично прийняли спадщину. 

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_5 , після якої він фактично прийняв спадщину, оскільки продовжував проживати за вказаною адресою.
Для прийняття спадщини після померлих батьків, він звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батьків, однак постановами нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину: після смерті батька - оскільки не подано відомості та документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно; після смерті матері - оскільки не подано відомості та документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно, не подано документи, які підтверджують родинні відносини спадкоємця ОСОБА_1 зі спадкодавицею ОСОБА_5 .

Зазначив, що до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності та законодавство не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Вказав, що встановлення факту родинних відносин необхідно йому для оформлення спадкових прав після смерті його матері.

Просив встановити факт того, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дружиною ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та рідною матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 66,8 кв м, житловою площею 31,3 кв м в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 66,8 кв м, житловою площею 31,3 кв м в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 помер.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступниці ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступницею якого є ОСОБА_2 , - відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Не звернув увагу на те, що у випадку, коли житловий будинок або інше домоволодіння було збудовано в установленому порядку із додержанням відповідних вимог до вказаного періоду, право власності на нього входить до складу спадщини незалежно від наявності державної реєстрації цього об`єкта. При цьому, не має значення, що у подальшому законами та іншими нормативно-правовими актами, чинними на час відкриття спадщини і пізніше була запроваджена обов`язковість державної реєстрації будинків та прав на них. Зазначила, що невідомо яким чином матеріали інвентаризаційної справи № 69850 від 13 листопада 1985 року були отримані судом першої інстанції та звідки їх походження. Вказала, що дата виконання в цих документах значиться 13 листопада 1985 року, тобто до прийняття законодавства, яким спрощено процедуру оформлення права власності на будинки, які були побудовані до 05 серпня 1992 року. Посилалася на те, що в довідці зазначено інформацію про знесені прибудови на час інвентаризації, а також зазначено про об`єкти, які не підлягають прийняттю в експлуатацію згідно постанови Кабінету Міністрів України № 406 від 07 червня 2017 року. Вказала, що свідоцтво про укладення шлюбу між батьками ОСОБА_1 ним було втрачене та для підтвердження факту родинних відносин допитано свідків, які підтвердили, що ОСОБА_5 була матір`ю ОСОБА_1 . На підтвердження факту родинних відносин надано посвідчення № НОМЕР_1 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 є власником поховання його матері ОСОБА_5 . Вважала, що судом першої інстанції безпідставно прийнято відзив відповідача, який подано майже через два роки після відкриття провадження у справі, копію якого не було направлено правонаступниці позивача.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Акцентував увагу суду на доведеності позовних вимог. Так, звернув увагу суду на архівні довідки (а . с. 165-167), з яких вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_6 . Його батьками зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Зазначив, що на а. с. 182 міститься відповідь Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, з якої вбачається, що в інвентаризаційній справі вказано, що користувачем спірного житлового будинку є ОСОБА_1 . 

В свою чергу представник Харківської міської ради заперечував проти задоволення апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції надав відзив на апеляційну скаргу з додатками, який просив долучити до матеріалів справи. Оскільки відзив надано з пропуском строку, клопотання про долучення до матеріалів справи відзиву на апеляційну скаргу з додатками – залишено без задоволення. В такому разі представник Харківської міської ради просив розцінювати цей відзив як його письмові пояснення та стисло оголосив їх в судовому засіданні. Так, вказав, що в посвідці про народження « ОСОБА_8 » прізвище, день та місяць народження неможливо ідентифікувати. Із цієї посвідки неможливо ідентифікувати прізвища осіб, які зазначені батьками та зробити висновок, що саме ця посвідка саме про народження « ОСОБА_1 ». Матір`ю в цій посвідці зазначено « ОСОБА_9 ». В свідоцтві про смерть зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла « ОСОБА_5 ». Разом з тим жодних документів, відповідей з архівів, витягів з церковних метрик, реєстрів про укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також зміни нею прізвища не надано. Щодо спадкового майна зазначив, що надані до матеріалів довідки відрізняються одна від одної роком спорудження житлового будинку. Так, в довідці від 31 липня 2020 року зазначено, що житловий будинок «А-1» споруджено у 1952 році, а із копії характеристики від 27 липня 2020 року – у 1985 році. Інформація та документи щодо проведення реконструкції або капітального ремонту вказаного житлового будинку в матеріалах справи відсутні та не надані позивачем. Вважав, що у такому разі позивачем необхідно було надати дозвільні документи, проектно-кошторисну документацію, декларацію ДАБК про початок виконання або закінчення будівельних робіт. Тому вважав житловий будинок самочинним, який не може входити до спадкової маси. Також, підкреслив, що після вступу у справу правонаступника ОСОБА_2 , до суду не надано уточненої позовної заяви. У зв’ язку з чим вважав судове рішення законним, а апеляційну скаргу – необгрунтованою. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів обставини, що мають значення для справи належними та допустимим доказами, на які він посилався, як на підставу своїх вимог. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з посвідки про народження № НОМЕР_2 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився « ОСОБА_10 », де прізвище батька нерозбірливо - « ОСОБА_11 », мати –« ОСОБА_7 » (а.с.13). 

Як вбачається з архівної довідки Державного архіву Харківської області № 01-43/2096 від 05 вересня 2023 року, в архівному фонді Бюро записів актів громадянського стану міських відділень Управління НКВС УРСР по Харківській області у книзі реєстрації актів про народження по місту Харкову Харківської області за 1939 рік є запис від 13 квітня 1939 року (реєстраційний номер 5116) про народження ІНФОРМАЦІЯ_5 « ОСОБА_12 » (так зазначено у документі), батьки якого: « ОСОБА_4 » (так зазначено у документі), 33 років, « ОСОБА_9 » (так зазначено у документі), 28 років, українці (а.с.165,166-167).

ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_13 є його матір`ю та дружиною його батька ОСОБА_1 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).
ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).
Матеріали справи містять копію свідоцтва про смерть ОСОБА_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.15).

З будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 вбачається, що в цьому домоволодінні були зареєстровані: 
ОСОБА_7 , 1911 року народження, померла у 1950 році; 
ОСОБА_4 , 1906 року народження, 22 квітня 1949 року;
ОСОБА_1 , 1939 року народження, до 18 липня 1955 року, в армію - ІНФОРМАЦІЯ_7 , прибув з призову 1958-1966 роки, з 19 червня 1985 року; 
ОСОБА_5 , 1911 року народження (а.с.16-27).

З посвідчення № НОМЕР_1 від 04 листопада 1995 року вбачається, що дане посвідчення видано ОСОБА_1 , який є власником поховання його матері ОСОБА_5 (а.с.44). 

Матеріали справи містять технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 27 липня 2020 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_15 , за яким житловий будинок літ «А-1», житлова прибудова літ «А1-1», веранда літ «а», тамбур літ «а1», тамбур літ «а2», ганок літ « а3», вбиральня літ «Е», сарай літ «Ж», гараж літ «З» - рік спорудження 1985 року, огорожа № 1, хвіртка № 2, ворота № 3, огорожа № 4 (а.с.29-32).

Із довідки фізичної особи-підприємця ОСОБА_15 № 130/07-20 від 31 липня 2020 року вбачається, що 27 липня 2020 року обстежено об`єкт нерухомого майна та проведено комплекс робіт, за результатами чого встановлено таке: житловий будинок з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 дійсно відповідає таким характеристикам: житловий будинок літ «А-1» - побудова 1952 року, загальна площа 66,8 кв м, житлова площа 31,3 кв м; вбиральня літ «Е», сарай літ «Е», гараж літ «З», огорожі № 1-:-4. Площа земельної ділянки становить 424 кв м. Примітки: у зв`язку з уточненням при поточній інвентаризації знесені прибудову літ « а4», душ літ «Б», вбиральню літ «В», навіс літ «Г», сараї літ «Д, К, Л», льох літ «И» (згідно постанови Кабінетів Міністрів України № 406 від 07 червня 2017 року зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиральнь, вигрібних ям, замощення, парканів, відкритих басейнів та басейні з накриттям, погребів, входів до погребів, хвірток, приямків, терас, ганків – щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків не потребує документів, що дають право на їх використання, та після закінчення об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію) (а.с.33).

За довідкою про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів № 1081491 від 02 червня 2020 року Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстрований житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.35,180).

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гончаренко Н.Ю. № 226/02-31 від 20 липня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно – житловий будинок АДРЕСА_1 , яке залишилось після смерті його батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки заявник не подав всі відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (пункт 2 статті 49 Закону України «Про нотаріат»), а саме не подано відомості та документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 4.14 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року). При отриманні інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 липня 2020 року № 216615180, № 2166155727) встановлено, що право власності на зазначене нерухоме майно не зареєстровано. Відсутність зареєстрованих прав власності на цей житловий будинок підтверджується також довідкою Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 травня 2020 року № 1081491, яку надав спадкоємець (а.с.37).

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гончаренко Н.Ю. № 406/02-14 від 02 листопада 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно – частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , яке залишилось після смерті його матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка спадщину після свого чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла, але не оформила своїх спадкових прав, оскільки заявник не подав всі відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (пункт 2 стаття 49 Закону України «Про нотаріат»), а саме не подано відомості та документи, що підтверджують право власності чоловіка спадкодавця ОСОБА_4 на спадкове майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 4.14 Глави 10 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року). При отриманні інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 листопада 2020 року № 230658433, № 230658782) встановлено, що право власності на зазначене нерухоме майно не зареєстровано. Відсутність зареєстрованих прав власності на цей житловий будинок підтверджується також довідкою Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 травня 2020 року № 1081491, яку надав спадкоємець. Не подано документи, які підтверджують родинні відносини спадкоємця ОСОБА_1 зі спадкодавицею ОСОБА_5 . У свідоцтві про народження ОСОБА_1 мати зазначена як « ОСОБА_7 ». Підстава зміни прізвища матері не надано. Не надано також свідоцтва про шлюб померлої ОСОБА_5 з ОСОБА_4 , який спадкоємцем зазначається як власник житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , спадщину після якого ОСОБА_5 прийняла фактично, але не оформила своїх спадкових прав. Відомості про їх шлюб відсутні у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян (повний Витяг з ДРАЦС громадян про відсутність актового запису цивільного стану № 00028384612 від 02 листопада 2020 року та повний Витяг № 00028384661 від 02 листопада 2020 року), а також у Державному Архіві Харківської області (лист № 01-29/3-1496,1497). Таким чином, не підтверджено факт, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_1 та дружиною ОСОБА_4 . Зазначені факти, а саме визнання права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , встановлення факту родинних відносин підлягають встановленню у судовому порядку (а.с.36).

Як вбачається з листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 7247/04.11/20 від 27 липня 2020 року, за результатами розгляду Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради повідомляє, що надати копії дозвільних документів, в тому числі рішення виконкому про виділення земельної ділянки, договору про право забудови виділеної земельної ділянки на житловий будинок з надвірними будівлями не вбачається можливим, оскільки в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 зазначені вище документи відсутні (а.с.39).

Із повідомлення виконавчого комітету Харківської міської ради № 14526/0/226-20 від 15 вересня 2020 року вбачається, що за інформацією Департаменту земельних відносин Харківської міської ради проєкти рішень щодо передачі у приватну власності та надання в оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 земельних відносин не готувалось та на розгляд засідання сесії не виносились (а.с.43).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_1 (а.с.50,81).

Зі спадкової справи № 01-2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 вбачається, що з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 (а.с.80).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступниці ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .

Як вбачається з повідомлення Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 6853/0411/23 від 03 жовтня 2023 року, в наявних архівних матеріалах Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не міститься актуальної інформації про зареєстроване право власності, містяться реєстраційні відомості тільки станом на 31 грудня 2012 року. Згідно з наявними архівними матеріалами станом на 31 грудня 2012 року право власності на об?єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 не оформлено; реєстрація права власності Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не проводилась. За матеріалами інвентаризаційної справи за зазначеною вище адресою встановлено, що користувачем зазначеного об?єкту є ОСОБА_1 (російською мовою) (а.с.182).

З відповіді Державного архіву Харківської області № 01-43/3062-3066 від 29 листопада 2023 року вбачається, що в книгах реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову за 1935-1941 роки запису про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_7 немає (а.с.196).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.
Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.
Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на момент смерті був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_1 , який також був зареєстрований за вказаною адресою та фактично прийняв спадщину, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року.
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 527 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.
При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Частиною четвертої статті 3 зазначеного Закону передбачено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Як вбачається з пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається, виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений – сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Таким чином, будинки, які були збудовані до 1992 року, не потребували введення до експлуатації, при набутті права власності на такі об`єкти.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18, провадження № 61-12451св19; від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17, провадження № 61-1978св20. 

Як вбачається з висновку Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 460/3702/17 (провадження № 61-19602св21), питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ), який Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ був визнаний таким, що втратив чинність, і прийнятою на підставі Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ Держземфонду і земель Держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок визнавався сам факт спорудження ним нерухомого майна з додержанням вимог цих актів законодавства.
Згадані правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок з його реєстрацією.

Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості, є необов`язковим.
Згідно з пунктом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, не відносяться до самочинного будівництва. Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад.

Виходячи з наведеного, на час закінчення будівництва спірного домоволодіння підтвердженням належності житлового будинку (його частини) певній особі був запис в погосподарських книгах, ведення яких передбачалося наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права чи від отримання документів про прийняття об`єкта до експлуатації.
Як вважав ОСОБА_1 до складу спадкового майна увійшов житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , який не належав померлому ОСОБА_4 на праві власності, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на цей будинок.

Із технічного паспорту від 27 липня 2020 року, виготовленого на будинок АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_1 вбачається, що споруджено будинок у 1985 році, тобто до 1992 року. В свою чергу в довідці від 31 липня 2020 року вказано, що будинок побудовано у 1952 році.
Проте, як вбачається з листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 7247/04.11/20 від 27 липня 2020 року, за результатами розгляду Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради повідомляє, що надати копії дозвільних документів, в тому числі рішення виконкому про виділення земельної ділянки, договору про право забудови виділеної земельної ділянки на житловий будинок з надвірними будівлями не вбачається можливим, оскільки в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 вищезазначені документи відсутні.

Як вбачається з листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 6853/0411/23 від 03 жовтня 2023 року за наявними архівними матеріалами станом на 31 грудня 2012 року право власності на об?єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 не оформлено; реєстрація права власності Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не проводилась. За матеріалами інвентаризаційної справи за зазначеною адресою встановлено, що користувачем зазначеного об?єкту є ОСОБА_1 (російською мовою).
Із повідомлення виконавчого комітету Харківської міської ради № 14526/0/226-20 від 15 вересня 2020 року вбачається, що за інформацією Департаменту земельних відносин Харківської міської ради проєкти рішень щодо передачі у приватну власності та надання в оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 земельних відносин не готувались та на розгляд засідання сесії не виносились.

Ані матеріали справи, ані матеріали інвентаризаційної справи № 69850 не містять виписку із погосподарських книг та відповідних документів, що посвідчували б речове право на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок. Таким чином, відсутнє підтвердження належності житлового будинку (його частини) певній особі, а саме ОСОБА_4 .

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що за життя ОСОБА_4 не набув право власності на спірне домоволодіння, у зв`язку з чим вказане майно не входить до спадкової маси після його смерті та не може бути успадковане ОСОБА_1 .

Що стосується встановлення факту родинних відносин, слід зазначити, що
матеріали справи свідчать про те, що батьками ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

З відповіді Державного архіву Харківської області № 01-43/3062-3066 від 29 листопада 2023 року вбачається, що в книгах реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову за 1935-1941 роки запису про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_7 немає.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 посилався на те, що його мати ОСОБА_7 змінила своє прізвище на « ОСОБА_16 » у зв`язку із реєстрацією шлюбу з його батьком, однак матеріали справи не містять та до суду не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 є його матір`ю та дружиною його батька ОСОБА_4 , у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні цих вимог.
Враховуючи те, що належних доказів того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 є однією і тією ж особою, відповідно мати ОСОБА_1 , виходячи з наведеного вище, не могла успадкувати спірне майно після смерті ОСОБА_4 . 

Також колегія суддів вважає правильним зауваження суду першої інстанції щодо того, що правонаступниця ОСОБА_1 ОСОБА_2 не зверталася до суду з уточненими позовними вимогами. Визнання права власності за померлою особою не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю.М. Мальований

                                                                               В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 травня 2024 року.