ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2035/23  Номер провадження 22-ц/814/2208/24	Головуючий у 1-й інстанції Потетій А.Г.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого – судді Карпушина Г.Л.; суддів Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., 
       розглянувши у  відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  - адвоката Конюшка Дениса Борисовича на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 лютого 2024 року у справі за позовною заявою  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-  
В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року представник ОСОБА_1 – адвокат Конюшко Д.Б. звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 19701,64 грн., франшизу за полісом у розмірі 2500 грн., моральну шкоду у розмірі 6000 грн., а також просив вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позову вказував, що 28.12.2021 року близько 13 год. 50 хв. на а/д Київ Харків Довжанський М-03, 346 км. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом КІА РІСАМТО д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з транспортним засобом КІА СЕЕD д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_1 , який рухався попереду. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження
Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 17.01.2022 року у справі № 545/1/22 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, внаслідок якого трапилась зазначена дорожньо-транспортна подія, визнано ОСОБА_2 . 
        РішеннямПолтавського районного суду Полтавської області від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 франшизу за полісом у розмірі 2500,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 494,71 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.
Відмовлено в частині позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2  майнової шкоди в розмірі 19701,64 грн.
   Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Конюшко Д.Б., подавши апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити в цій частині позов у повному обсязі, а також не погоджується з рішенням суду в частині відшкодування судових витрат та витрат на правову допомогу.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що внаслідок ДТП позивачу завдано майнових збитків на суму 50837, 34 грн. Страхова виплатила позивачу вартість ремонту з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу та вирахуванням франшизи за полісом (2500 грн.) - 27837, 34 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню різниця коштів між фактичним розміром шкоди та належним страховим відшкодуванням.
Вказує, що якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення франшизи та моральної шкоди не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині, відповідно до ст. 367 ЦПК України  не переглядається. 
22.04.2024 року від ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.
Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
    Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом КІА РІСАМТО д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з транспортним засобом КІА СЕЕD д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_1 , який рухався попереду. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 
Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 17.01.2022 року у справі № 545/1/22 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, внаслідок якого трапилась зазначена дорожньо-транспортна подія, визнано ОСОБА_2 . 
Згідно  Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність винної особи на момент настання ДТП була застрахована відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ ЕР/204527434 виданого ПрАТ «УАСК «АСКА» дійсного на дату ДТП (страхова сума за шкоду, заподіяну майну, -130 000,00 грн., франшиза за полісом - 2 500,00 грн.).
Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного Транспортного засобу №228/06- 22 від 14.06.2022 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу транспортного засобу «КІА CEED» р/н НОМЕР_2 складає 30685,70 грн.; повна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «КІА CEED» р/н НОМЕР_2 складає 47 839,75 грн.
Страховик (ПрАТ «УАСК «АСКА») за результатами розгляду заяви позивача про страхове відшкодування прийняв рішення про здійснення страхової виплати за вирахуванням франшизи за полісом (2 500,00 грн.) у розмірі 27 837,34 грн. на рахунок суб`єкта господарювання, що здійснював роботи з відновлення автомобіля ремонтом.
Для використання автомобіля за призначенням позивач провела повні відновлювально-ремонтні роботи та понесла відповідні витрати з доплати вартості проведення такого ремонту. Як вбачається із Акта виконаних робіт № ЗНБ-006338 від 30.08.2022 року та Меморіальних ордерів щодо оплати за ним, фактичні сукупні витрати на відновлення пошкодженого автомобіля ремонтом становлять 50 837,34 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення коштів на ремонт автомобіля у розмірі 19701, 64 грн. районний суд виходив з того, що вказана сума є меншою ніж сума ліміту за страховим полісом, а тому відсутні підстави для її відшкодування відповідачем, оскільки покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір страхування та сплачує страхові внески, суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.  

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі  № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.
Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19,  від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц , від 21 лютого  2020 року у справі № 755/5374/18 та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17.
Як вбачається із Акта виконаних робіт № ЗНБ-006338 від 30.08.2022 року та Меморіальних ордерів щодо оплати за ним, фактичні сукупні витрати на відновлення пошкодженого автомобіля ремонтом становлять 50 837,34 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції не звернув уваги, що різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.
Відтак посилання на те, що розмір завданої майнової шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика і це є підставою для відмови у стягненні майнової шкоди з відповідача  не відповідає фактичним обставинам розглядуваної справи та є помилковими.
За таких обставин саме   ОСОБА_2 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а саме: 50 837,34 грн. (фактичний розмір шкоди, заподіяної позивачеві, - повна фактична вартість відновлювального ремонту ТЗ) 30 685,70 грн. (розмір вартості відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу) =19701,64 грн.
Аналогічний висновок також викладено у постанові Верховного Суду від  15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19.
Сума відшкодування майнової шкоди потерпілому, яка здійснена ПрАТ Страхова компанія «УПСК», становить 27837,34 грн. та відповідно не перевищує ліміт відповідальності страховика.
При цьому, вартість відновлювального ремонту без урахування зносу це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а тому на користь позивача підлягає стягненню відшкодування саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, а саме різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та виплаченим відшкодуванням.
Вказані висновки суду також узгоджуються із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі №757/54513/16.
За вказаних обставин рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позову слід скасувати з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково (85,82%), то з ОСОБА_2 підлягає стягненню на її користь судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1842,55 грн., а також враховуючи що апеляційну скаргу задоволено частково за подачу апеляційної скарги слід стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1610, 40 грн.
Щодо витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України). 
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі КГС від 03.10.2019 р у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 р у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 р у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 р у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 р у справі № 753/1203/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 р у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження понесених витрат стороною позивача надано копію договору про надання правової допомоги № 03/06-22 –ЮП-IL від 07.06.2022 року, акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги № 03/06-22 –ЮП-IL від 07.06.2022 року згідно якого було надано такі послуги: проведення юридичної консультації з клієнтом, вивчення документів, збирання доказів, вжиття засобів досудового врегулювання спору, підготовку проекту позовної заяви для направлення до суду на суму 8000,00 грн.
Враховуючи положення статті 141 ЦПК України, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсяг фактично витраченого часу за надані послуги, апеляційний суд дійшов до висновку, що заявлені представником позивача витрати у розмірі 8000,00 грн. не відповідають критерію розумності, не зовсім є співрозмірними із складністю виконаної роботи, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.
З огляду на зазначене у сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 грн. витрат на правову допомогу.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Конюшка Дениса Борисовича задовольнити частково.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 лютого 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким дані позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 19701,64 грн.
Змінити порядок розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2452,95 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
В іншій частині рішення районного суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 24 квітня2024 року

Головуючий суддя: ________________________________ Г.Л. Карпушин 

Судді: __________________С.А. Гальонкін ___________________О.Ю. Кузнєцова