ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року	Львів	Справа № 260/9667/23 пров. № А/857/1873/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Гаврилко С.Є. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                        в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - ГУ ПФУ в Закарпатській області, відповідач-1), ГУ ПФУ у Херсонській області (далі - відповідач-2), в якому просив визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Закарпатській області, ГУ ПФУ у Херсонській області щодо не зарахування йому періодів трудової діяльності в колгоспі ім. Калініна з 01.04.1983 по 15.07.1983, період роботи з 04.10.2000 по 31.12.2000 в сільськогосподарському Товаристві з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) “Промінь” та навчання в Івановському сільськогосподарському інституті на ветеринарного лікаря з 01.09.1983 по 21.06.1990 згідно диплому про вищу освіту серії НОМЕР_1 , яке пов`язане на території Російської Федерації, скасувати рішення ГУ ПФУ у Херсонській області №071750011475 від 11.10.2023 та зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити йому пенсію за віком з урахуванням вищевказаних спірних періодів його трудової діяльності та навчання.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.12.2023 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано оспорюване рішення ГУ ПФУ в Херсонській області та зобов`язано ГУ ПФУ у Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 04.10.2023 та зарахувати йому до стажу роботи періоди роботи колгоспі ім. Калініна з 01.04.1983 по 15.07.1983, з 04.10.2000 по 31.12.2000 у сільськогосподарському ТзОВ “Промінь” та навчання в Івановському сільськогосподарському інституті з 01.09.1983 по 27.06.1985 та з 07.07.1987 по 21.06.1990. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 04.10.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Розглянувши документи, подані для призначення пенсії, ГУ ПФУ у Херсонській області (територіальним органом ПФУ, що розглядав заяву позивача за принципом екстериторіальності) було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №071750011475 від 11.10.2023, оскільки страховий стаж роботи позивача становить 27 років 9 місяців 11 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.
До загального стажу не зараховано період роботи в колгоспі ім. Калініна з 01.04.1983 по 15.07.1983 згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 від 01.4.1983, оскільки у графі 3 відтиск печатки на записі про звільнення непридатний для сприйняття змісту, неможливо ідентифікувати назву підприємства, чим порушено пункт 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах №162 від 20.07.1974 та відсутня інформація про встановлений та відпрацьований мінімум трудової участі в громадському господарстві в цей період.
Не зараховано період роботи трудової книжки НОМЕР_3 від 20.09.1980 з 04.10.2000 по 31.12.2000 в сільськогосподарському ТзОВ “Промінь”, за записами №9-10 працював з 04.10.2000 по 30.11.2010, оскільки встановлено відсутність інформації в відомостях персоніфікованого обліку в цей період.
Також відповідач взагалі не взяв до уваги при призначенні пенсії навчання в стаціонарі в Івановському сільськогосподарському інституті на ветеринарного лікаря з 01.09.1983 по 21.06.1990, відповідно до диплому про вищу освіту серії НОМЕР_1 .
Вважаючи відмову пенсійного органу протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач-2 протиправно не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи в колгоспі ім. Калініна з з 01.04.1983 по 15.07.1983, період роботи з 04.10.2000 по 31.12.2000 в сільськогосподарському ТзОВ “Промінь” та навчання в Івановському сільськогосподарському інституті з 01.09.1983 по 27.06.1985 та з 07.07.1987 по 21.06.1990, а тому оспорюване рішення ГУ ПФУ у Херсонській області в частині відмови у зарахуванні до страхового стажу позивачу спірних періодів роботи є протиправним та підлягає скасуванню. Щодо зобов`язання ГУ ПФУ у Херсонській області призначити та виплатити позивачу пенсію за віком з 04.10.2023, суд дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача необхідно зобов`язати ГУ ПФУ у Херсонській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 09.01.2023.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058), право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно ст.62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній визначено постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі - Порядок №637), відповідно до п.1 якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.
Як видно з матеріалів справи, підставою для відмови у зарахуванні страхового стражу спірних періодів роботи позивача в колгоспі ім. Калініна з 01.04.1983 по 15.07.1983 стало те, що у трудовій книжці відтиск печатки не придатний для прийняття змісту.
Як зазначалось вище, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, за відсутності якої або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. У тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.
Згідно ст.62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та п.п.4 п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію : 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Колегія суддів зазначає, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.04.1983 у позивача є записи у період роботи в колгоспі ім. Калініна з 01.04.1983 по 15.07.1983, а саме, дата про прийом на роботу та звільнення з роботи, відповідні номери наказів, назва організації є чіткими, відомості завірені підписом посадової особи та печаткою, а тому суд першої інстанції вірно вважав їх прийнятними, що дає право на зарахування позивачу спірних періодів його роботи.
Водночас, як стверджує відповідач, у графі 3 записів у трудовій книжці відтиск печатки на записі про звільнення непридатний для сприйняття змісту, неможливо ідентифікувати назву підприємства.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 “Про трудові книжки працівників”, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З огляду на зазначене, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.08.2019 по справі №654/890/17, від 21.02.2018 по справі №687/975/17, від 12.09.2022 по справі №569/16691/16-а.
Колегія суддів зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а.
Більше того, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що пенсійний орган звертався до підприємств, у яких працював позивач або до архівної установи для підтвердження відомостей щодо спірних періодів роботи позивача. При цьому, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.
Щодо доводів відповідачів про відсутність інформації встановленого та фактично відпрацьованого мінімуму трудової участі у громадському господарстві, колегія суддів зазначає наступне.
Судом встановлено, що єдиною підставою для не врахування до трудового стажу періоду роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
Постановою Ради Міністрів СРСР №310 від 21.04.1975 затверджені Основні положення про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників (далі - Основні положення), згідно з пунктом 1 яких трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність члена колгоспу.
Стаття 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” визначає, що стаж роботи в колгоспі за період після 1965 року обчислюється за фактичною тривалістю роботи тільки тоді, коли член колгоспу не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві без поважних причин. Отже, для неврахування до трудового стажу при його обчисленні часу роботи в колгоспі, або певного його періоду, необхідно довести/встановити невиконання членом колгоспу встановленого у господарстві мінімуму трудової участі, а також те, що невиконання встановленого мінімуму трудової участі відбулось з вини члена колгоспу та за відсутності поважних причин.
Як видно із трудової книжки колгоспника, належної позивачу, остання містить записи про трудову участь позивача у громадському господарстві у спірні період роботи з 01.04.1983 по 15.07.1983, а тому відповідачем було протиправно не зараховано позивачу ці періоди роботи в колгоспі ім. Калініна до його загального стажу.
Позивачу було відмовлено у зарахуванні страхового стражу спірних періодів роботи з 04.10.2000 по 31.12.2000 в сільськогосподарському ТзОВ “Промінь”, оскільки встановлено відсутність інформації в відомостях персоніфікованого обліку в цей період.
Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у ст.20 Закону №1058, відповідно до якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Згідно ст.106 Закону №1058, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати.
Відповідно до ст.56 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, до стажу роботи для призначення пенсії зараховується, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Колегія суддів зазначає, що фактично внаслідок невиконання сільськогосподарським ТзОВ “Промінь” обов`язку по сплаті внесків до ПФУ, позивач позбавлений соціальної захищеності та стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Вказане узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.03.2020 по справі №535/1031/16-а, від 26.03.2020 по справі №299/3616/16-а, від 02.08.2022 по справі №560/4616/20.
Зважаючи на те, що обов`язок щодо сплати страхового внеску так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника.
Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може бути підставою для неврахування до трудового та страхового стажу період його роботи з 04.10.2000 по 31.12.2000.
Більше того, вказані періоди роботи підтверджуються записами в трудовій книжці позивача.
Також, відповідачем не зараховано до стажу позивача період навчання в стаціонарі в Івановському сільськогосподарському інституті на ветеринарного лікаря з 01.09.1983 по 21.06.1990, оскільки таке навчання в російській федерації потрібно підтвердити довідкою.
Згідно п.“д” ч.3 ст.56 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Пунктом 8 Порядку №637 визначено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Як вірно встановлено судом, згідно диплому про вищу освіту серії НОМЕР_1 , у період з 01.09.1983 по 21.06.1990 позивач перебував на стаціонарному навчанні в Івановському сільськогосподарському інституті на ветеринарного лікаря, що на думку колегії суддів, є достатнім доказом підтвердження періоду його навчання у цьому закладі на ветеринарного лікаря.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у період з 28.06.1985 по 06.07.1987 ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у лавах Радянської армії і цей період військової служби позивачу було зараховано до страхового стажу, що підтверджується відповідним розрахунком до стажу роботи.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що період навчання з 28.06.1995 по 06.07.1987 зарахуванню не підлягає, так як він накладається на період проходження військової служби, який вже зараховано до страхового стажу позивача. 
Враховуючи зазначене, зарахуванню до страхового стажу позивача підлягає період його навчання з 01.09.1983 по 27.06.1985 та з 07.07.1987 по 21.06.1990.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання ГУ ПФУ у Херсонській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 09.01.2023 та зарахувати до стажу роботи період роботи в колгоспі ім. Калініна з 01.04.1983 по 15.07.1983, період роботи з 04.10.2000 по 31.12.2000 в сільськогосподарському ТзОВ “Промінь” та навчання в Івановському сільськогосподарському інституті з 01.09.1983 по 27.06.1985 та з 07.07.1987 по 21.06.1990.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
                    
                                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року по справі №260/9667/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук