УХВАЛА
16 травня 2024 року
м. Київ
справа № 607/9097/20
провадження № 51-4335ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на судові рішення щодо нього, 
встановив:
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на судові рішення щодо нього.
Згідно з пунктами 3, 5 ч. 2, ч. 5 ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК) у касаційній скарзі зазначається судове рішення, що оскаржується, а також вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції, до касаційної скарги додаються копії судових рішень, які оскаржуються.
Усупереч вищезазначеним нормам кримінального процесуального закону в прохальній частині касаційної скарги засуджений висуває вимогу про скасування вироку суду першої інстанції та вироку апеляційного суду, не зазначаючи при цьому дати ухвалення цих судових рішень, водночас до касаційної скарги додає, серед іншого, копію ухвали Тернопільського апеляційного суду від 25 березня 2024 року, що не узгоджується з вимогою про скасування вироків судів першої та апеляційної інстанцій й позбавляє суд належним чином визначити предмет касаційного перегляду.
Також колегія суддів зауважує, що вимоги до суду касаційної інстанції повинні відповідати положенням ст. 436 КПК, які визначають повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги. Відповідно до її змісту, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.
Всупереч положенням ст. 436 КПК, засуджений в прохальній частині висуває вимогу про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій без конкретизації того, що необхідно зробити надалі (призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції, або закрити кримінальне провадження). Крім того, вимога, яка наведена в прохальній частині касаційної скарги, не співвідноситься з  мотивами, відображеними у змісті мотивувальної частини.
Таким чином, зміст касаційної скарги не відображає конкретизованої вимоги до суду касаційної інстанції, яка б відповідала повноваженням цього суду, визначеним ст. 436 КПК, за наслідками розгляду касаційної скарги. 
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи  необґрунтованість судового рішення.
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, встановленими місцевим та апеляційним судами, і перевіряє лише правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
Отже, доводи касаційної скарги, які зводяться до оцінки доказів на предмет їх достовірності та належності, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, не охоплюються межами перегляду суду касаційної інстанції, а відносяться до компетенції перевірки апеляційного суду.
В обґрунтування касаційної скарги засуджений стверджує, що висновки суду першої інстанції про його винуватість в інкримінованих кримінальних правопорушеннях не підтверджуються доказами, наведеними у вироку, де формально наводить міркування, серед іншого, про недопустимість таких доказів.
Проте які конкретно докази, які покладені в обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_4 , є недопустимими та чому саме, з посиланням на норми процесуального закону та матеріали кримінального провадження, у касаційній скарзі не йдеться. Зазначаючи про невідповідність судового рішення положенням ч. 3 ст. 370 КПК, засуджений не вказує, яких правил оцінки доказів, визначених ст. 94 КПК, було недотримано судом першої інстанції. 
Відсутнє в касаційній скарзі обґрунтування й того, чи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції доводи щодо недопустимості доказів, якщо так, то яких порушень приписів кримінального процесуального закону було допущено судом в цій частині при апеляційному перегляді вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня 2022 року, з огляду на межі перегляду, передбачені ст. 404 КПК, зокрема її частиною 3, на яку міститься посилання в касаційній скарзі, а також порядок апеляційного розгляду, визначений ст. 405 КПК.
Формальні та неконкретизовані твердження про недотримання судами попередніх інстанцій норм КПК в частині надання ними оцінки доказам не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги та вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд стороною, що відображено в приписах ч. 2 ст. 433 та ч. 3 ст. 26 КПК, а тому не може самостійно відшуковувати відповідні підґрунтя для задоволення касаційної скарги.
Викладене вище перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і  встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.
Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.
Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.
Колегія суддів зауважує, що витребування будь-яких матеріалів у прокурора, про що йдеться в доданому до касаційної скарги засудженого клопотанні, не відноситься до компетенції Верховного Суду, а питання про зупинення виконання судового рішення, відповідно до приписів ч. 1 ст. 430 КПК, суддя-доповідач вирішує тільки після відкриття касаційного провадження.
Керуючись ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.
Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                   ОСОБА_3