Дата документу 01.05.2024 Справа № 335/8115/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/8115/23 Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/758/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Крилової О.В.,
Онищенка Е.А.
при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Войтовича Євгена Михайловича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користування власністю, за позовом ОСОБА_5 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користування власністю,
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_5 в особі представника - адвоката Войтовича Є.М. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що є власником приміщення площею 33,4 кв. м., що становить 5/1000 часток у будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі є власниками окремих приміщень в зазначеній будівлі, зокрема, відповідач ОСОБА_4 є власником приміщення № 263 в цій будівлі, а відповідач ОСОБА_3 є власником приміщень №№ НОМЕР_1 , 266, 268, 269, 271, 272, 273, 275 в цій будівлі. Також в будівлі розміщено захисну споруду цивільного захисту населення міста Запоріжжя. 
З березня 2022 року та по день подання позову через особисті неприязні стосунки з іншими співвласниками відповідачі чинять перешкоди, які унеможливлюють користування позивачем своєю власністю, а саме, у захисній споруді цеглою закладено двері, які ведуть в приміщення №№ 1-27 захисної споруди, встановлено залізобетонний простінок в приміщеннях № 3 та № 27, що робить неможливим вхід до цих приміщень, встановлені простінок та металеві двері на сходовій клітині № 1 захисної споруди. Крім того, в приміщенні підвалу встановлено стіну з гіпсокартону до сходової клітини № ІІ, яка є приміщенням загального користування. Частково демонтована сходова клітина № 1 і переобладнана у вбиральню. Також відповідачами встановлено двері, що унеможливлюють доступ до сходової клітини № І захисної споруди. На першому поверсі закладено цеглою вхід на сходову клітину № ІІІ, що веде до приміщень підвалу, і самовільно побудовано прибудову літ. К9 та будівлю магазину літ. К10-2.
Посилаючись на зазначені обставини,  ОСОБА_5 просила суд усунути їй перешкоди в користуванні своєю власністю; зобов`язати відповідачів: у захисній споруді знести цегляну кладку дверей, які ведуть в приміщення № 1-27 захисної споруди; знести залізобетонний простінок в приміщеннях № 3 та № 27, чим забезпечити вільний вхід до цих приміщень; знести простінок та металеві двері на сходовій клітині № І захисної споруди; в приміщенні підвалу знести стіну з гіпсокартону до сходової клітини № ІІ; відновити сходову клітину № І відповідно до плану, який зазначено в технічній документації; знести двері, що унеможливлюють доступ до сходової клітини № 1 захисної споруди; на першому поверсі знести цегляну кладку у двері на сходову клітину № ІІІ, що веде до приміщень підвалу; стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.
У серпні 2023 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Войтовича Є.М., також звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користування власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що є співвласником будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (частка у праві власності становить 135/1000), та посилалася на ті ж самі обставини і заявляла такі ж самі вимоги, як і позивач ОСОБА_5 .
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2023 року клопотання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про об`єднання справ в одне провадження задоволено.
Цивільну справу № 335/8114/23 за позовом  ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користування власністю об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 335/8115/23 за позовом  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користування власністю.
Об`єднаній справі присвоєно номер 335/8115/23.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року позов ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користування власністю залишено без задоволення.
Позов ОСОБА_5 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користування власністю залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 300 грн.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 250 грн.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 250 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з відповідачів судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в мотивувальній частині рішення сформульовано висновок про те, що позивач не надала допустимих та достатніх доказів тієї обставини, що за адресою: АДРЕСА_1 розміщено об`єкт цивільного захисту населення. Однак, незрозумілим є те, чому лист Запорізької міської ради від 31.07.2023 року та акт ДСНС від 07.07.2023 року не є такими доказами. Фактично суд застосував ч. 2 ст. 78 ЦПК України про те, що обставини, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Посилання на такий закон в рішенні відсутнє, що скаржник вважає порушенням процесуального закону.
Зауважує,що судом не надано оцінку відеозаписам та фотознімкам, що додано до позову, що порушує ст. 89 ЦПК України.
При цьому, позивач звернулася до суду в серпні 2023 року, однак суд застосував для відмови в позові Постанову КМУ «Деякі питання ведення обліку об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту» від 19.12.2023 року № 1331 у редакції від 19 грудня 2023 року, що не є можливим. 
В рішенні зазначено, що ненадання позивачем доказів на підтвердження порядку здійснення співвласниками володіння та користування часткою у спільній власності в натурі виключає можливість суду встановити взаємозв`язок між заявленими позовними вимогами та доказами, що надано на їх підтвердження. З таким висновком неможливо погодитись, оскільки виділ частки із спільного майна в натурі є правом, однак не обов`язком співвласника майна, що перебуває в спільній частковій власності. Та обставина, що ОСОБА_1 таким правом не скористалась, не свідчить про те, що вона втратила право користування спільною власністю.
Від  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 на адресу апеляційного суду надійшли відзиви, у яких вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, стягнути з ОСОБА_1 на користь кожного з них судові витрати. Зазначають, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
ОСОБА_5 рішення суду не оскаржила, тому предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в іншій частині судове рішення відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі в частині залишення без задоволення позову ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користування власністю.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.
Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.
Згідно частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.
Згідно із частиною першою ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями частини третьої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта ст. 12 ЦПК України).
За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Зазначені конституційні положення деталізовані у ст. 319 ЦК України, яка гарантує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та відповідають моральним засадам суспільства; держава не втручається у здійснення власником права власності, але діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадках і в порядку, встановлених законом.
Таким чином, власність не тільки надає переваги власнику, а й покладає на нього низку обов`язків перед суспільством та державою. Поняття «власність зобов`язує» пов`язане з принципом поєднання інтересів власника та інших осіб, обов`язком використовувати власність у своїх інтересах з неухильним обов`язком поважати інтереси всього суспільства.
Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні власністю є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права.
Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.05.2023р. (номер інформаційної довідки 33266998) за ОСОБА_1 на підставі договору міни, серія та номер: 255, виданий 11.02.2015 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстровано право власності на 135/1000 часток будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вид спільної власності: спільна часткова.
Договору, на підставі якого за ОСОБА_1 було проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , остання суду не надала. З наданої інформаційної довідки № 332669998 від 18.05.2023 року неможливо встановити, які саме нежитлові приміщення з визначенням їх номерів, площі та функціонального призначення будівлі знаходяться в користуванні власника ОСОБА_1 . Доказів домовленості співвласників про порядок володіння та користування спільним нерухомим майном з визначенням конкретних приміщень власнику ОСОБА_1 суду також надано не було. 
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов вірного висновку, що ненадання ОСОБА_1 доказів на підтвердження порядку здійснення нею володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності, виключає можливість встановити взаємозв`язок між заявленими позовними вимогами та доказами, наданими на їх підтвердження.
Далі, за приписами ч. 1 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України, до захисних споруд цивільного захисту належать: 1) сховище; 2) протирадіаційне укриття.
Відповідно до п.п. 17, 18 «Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд із фонду та ведення його обліку», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 р. за № 138, в редакції, що діяла на момент подання позову, облік фонду захисних споруд здійснюють їх балансоутримувачі. Ведення обліку фонду захисних споруд здійснюється шляхом складення в паперовій формі паспорта та облікової картки захисної споруди, а також ведення в паперовій та електронній формі книги обліку захисних споруд і книги обліку споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів за формою, передбаченою вимогами щодо забезпечення нумерації та здійснення обліку фонду захисних споруд цивільного захисту, затвердженими МВС.
Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання введення обліку об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту» від 19.12.2023р. № 1331 до вищезазначених пунктів Порядку були внесені зміни. 
Пунктом 16 вищезазначеного Порядку в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1331 від 19.12.2023р. передбачено, що облік об`єктів фонду захисних споруд ведеться міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в паперовій та електронній формі, а також суб`єктами господарювання та іншими юридичними особами виключно в паперовій формі.
Паспорт захисної споруди (споруди подвійного призначення) є первинним та обов`язковим документом для обліку сховищ, протирадіаційних укриттів, споруд подвійного призначення у складі фонду захисних споруд.
Ведення обліку найпростіших укриттів здійснюється на підставі акта огляду об`єкта (будівлі, споруди, приміщення) щодо можливості його використання для укриття населення.
Книги обліку захисних споруд, споруд подвійного призначення, найпростіших укриттів є допоміжними документами обліку об`єктів фонду захисних споруд, що ведеться в паперовій формі.
Форми паспорта захисної споруди (споруди подвійного призначення), книг обліку захисних споруд (споруд подвійного призначення), найпростіших укриттів та акта огляду об`єкта (будівлі, споруди, приміщення) щодо можливості його використання для укриття населення визначаються вимогами щодо здійснення обліку об`єктів фонду захисних споруд, затвердженими МВС.
Ведення обліку об`єктів фонду захисних споруд в електронній формі на територіальному та галузевому рівні здійснюється міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування (далі - суб`єкти ведення обліку) за допомогою Інформаційної системи "Облік та візуалізація фонду захисних споруд цивільного захисту" (далі - Інформаційна система), яка функціонує відповідно до пункту 23 цього Порядку.
Інформаційна система є спеціальним програмним забезпеченням, яке призначене для збирання, накопичення, захисту, обробки та відображення інформації про об`єкти фонду захисних споруд незалежно від форми власності.
Після введення Інформаційної системи в постійну експлуатацію та надання до неї доступу суб`єктам ведення обліку ведення допоміжних документів обліку об`єктів фонду захисних споруд у паперовій формі на галузевому та територіальному рівні є необов`язковим.
Відповідно до п. 17 вищезазначеного Порядку в редакції Постанови КМУ № 1331 від 19.12.2023р. суб`єкти господарювання та інші юридичні особи здійснюють облік об`єктів фонду захисних споруд, які перебувають у них на балансі (на утриманні, в управлінні тощо). Керівники таких суб`єктів господарювання та інших юридичних осіб несуть персональну відповідальність за забезпечення обліку, проведення інвентаризації, державної реєстрації права власності і речового права на захисні споруди, та достовірне і своєчасне подання відомостей про об`єкти фонду захисних споруд до міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, до сфери управління яких вони належать та до власності (господарського управління, оперативного управління) яких належать захисні споруди державної власності, що перебувають у суб`єктів господарювання приватної форми власності на підставі іншого речового права (користування, володіння тощо).
За положеннями п. 22 вказаного Порядку в редакції Постанови КМУ № 1331 від 19.12.2023р. у разі прийняття рішення щодо взяття на облік та присвоєння захисній споруді (споруді подвійного призначення) облікового номера первинні документи обліку фонду захисних споруд у паперовій формі розподіляються таким чином:
один примірник паспорта захисної споруди (споруди подвійного призначення) з відміткою про присвоєння облікового номера повертається балансоутримувачу;
другий примірник паспорта захисної споруди (споруди подвійного призначення) залишається в органі місцевого самоврядування, районній у мм. Києві та Севастополі держадміністрації.
Органи місцевого самоврядування, районні в мм. Києві та Севастополі держадміністрації інформують Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, районні, Київську та Севастопольську міські держадміністрації про взяття на облік захисної споруди (споруди подвійного призначення) з наданням копії відповідного організаційно-розпорядчого документа, а також протягом п`яти робочих днів вносять до Інформаційної системи інформацію про таку споруду.
За необхідності органами місцевого самоврядування, районними в мм. Києві та Севастополі держадміністраціями можуть надаватися місцевим органам виконавчої влади копії документів обліку фонду захисних споруд у паперовій формі для здійснення контролю у встановленому законодавством порядку.
Для організації ведення обліку захисних споруд (споруд подвійного призначення) на галузевому рівні балансоутримувач захисних споруд (споруд подвійного призначення), що перебувають у державній власності, подає міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, у сфері управління яких він перебуває, копію паспорта захисної споруди (споруди подвійного призначення) з відміткою про присвоєння облікового номера.
Зміни в первинних документах обліку об`єктів фонду захисних споруд щодо технічних і захисних характеристик, а також інших відомостей вносяться балансоутримувачем об`єкта фонду захисних споруд за наявності підтвердних документів з подальшим поданням їх разом з відповідними первинними обліковими документами місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування у строк, що не перевищує 10 робочих днів з дня державної реєстрації таких документів. Зміни до технічних та захисних характеристик щодо виду, місткості, площі тощо споруди вносяться лише у разі відповідності погоджених з ДСНС пропозицій щодо подальшого використання захисної споруди (споруди подвійного призначення) разом з матеріалами технічної інвентаризації або проектної документації на будівництво.
Зміни до відомостей щодо балансоутримувача об`єкта фонду захисних споруд вносяться на підставі документів, що підтверджують здійснення правочинів, одночасно із внесенням відповідних змін до документів бухгалтерського обліку, передбачених Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Згідно п. 25 Порядку з метою уточнення даних щодо обліку захисних споруд (споруд подвійного призначення), їх технічного стану міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування організовують проведення технічної інвентаризації таких споруд як відповідних об`єктів нерухомого майна в порядку , затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023р. № 488 "Деякі питання проведення технічної інвентаризації".
Підпунктом 9 пункту 4 Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023р. № 488 встановлено, що до об`єктів нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації та на які за результатами технічної інвентаризації виготовляються інвентаризаційні справи, матеріали технічної інвентаризації і технічні паспорти належать захисні споруди цивільного захисту та споруди подвійного призначення із захисними властивостями захисних споруд.
Технічний паспорт - документ, що складається з текстових та графічних матеріалів, які містять інформацію про склад, фактичну площу, об`єм, технічний стан об`єкта нерухомого майна, виготовлених на підставі матеріалів технічної інвентаризації за результатами технічної інвентаризації на дату її проведення (пункт 2 вищезазначеного Порядку).
З огляду на наведені положення, суд першої інстанції підставно зазначив, що законодавством України визначено перелік документів, які свідчать про наявність захисної споруди цивільного захисту, її балансоутримувача (власника), місцезнаходження, межі приміщень захисної споруди та технічні характеристики.
Погоджується колегія суддів і з висновками суду щодо твердження ОСОБА_1 про розміщення в будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, за адресою: м. Запоріжжя, пр. Маяковського, 11, захисної споруди цивільного захисту населення. Так, позивачем на підтвердження наявності в будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, за адресою: м. Запоріжжя, пр. Маяковського, 11, захисної споруди цивільного захисту населення не було надано допустимих доказів. За відсутності облікових та технічних документів на захисну споруду цивільного захисту, твердження про те, що в будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, за вказаною адресою розміщено захисну споруду цивільного захисту населення м. Запоріжжя є безпідставними.
Як правильно зазначив суд в оскарженому рішенні, у переліку захисних споруд цивільного захисту м. Запоріжжя (сховища та протирадіаційні укриття), наведеному у Додатку № 1 до Розпорядження міського голови від 21.02.2023р. за № 47р, захисної споруди цивільного захисту за вказаною адресою не міститься. У переліку захисних споруд цивільного захисту, що не пройшли перевірку або не готові до використання за призначенням, наведених у Додатку № 3 до Розпорядження міського голови від 21.02.2023р. за № 47р, міститься запис про об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , без облікового номеру, без визначення його місткості та площі. Додаток № 3 «Перелік захисних споруд цивільного захисту міста Запоріжжя (сховища, найпростіші укриття) в пункті 12 містить лише посилання на назву балансоутримувача «ВАТ «Гамма» та адресу «пр. Маяковського, 11», проте ОСОБА_1 не доведено належними доказами ведення товариством «Гамма» обліку захисної споруди цивільного захисту за вищевказаною адресою. Крім іншого, за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.05.2023р. (номер інформаційної довідки 332669998 від 18.05.2023р.) ВАТ «Гамма» не є власником нерухомого майна в будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, за адресою: пр. Маяковського, 11, у м. Запоріжжя.
Запорізька міська рада, яка відповідно до законодавства України відноситься до органів, які ведуть облік об`єктів фонду захисних споруд на територіальному рівні, не підтвердила знаходження в будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, у м Запоріжжя, пр. Маяковського, 11, захисної споруди цивільного захисту. Передбачених законодавством України документів (паспорту, облікової картки) на підтвердження знаходження захисної споруди цивільного захисту у вищезазначеній будівлі матеріали справи не містять.
З урахуванням вищенаведеного, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що доводи позивача про розташування в будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, за адресою: м. Запоріжжя, пр. Маяковського, 11, захисної споруди цивільного захисту населення м. Запоріжжя, не підтверджені належними засобами доказування (обліковими документами на споруду, складеними її балансоутримувачем). Отже, за відсутності облікових та технічних документів на захисну споруду цивільного захисту, лист Запорізької міської ради № 02/033-21/02258, акт оперативного огляду об`єкта (будівлі, споруди, приміщення) щодо можливості його використання для укриття населення) від 07.07.2023р., лист Районної адміністрації по Вознесенівському району ЗМР від 03.08.2023р. № 01-13/1743 не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про існування в будівлі літ. К-4, інв. № 1000094, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , захисної споруди цивільного захисту. Щодо акту оперативного огляду об`єкта (будівлі, споруди, приміщення) щодо можливості його використання для укриття населення від 07.07.2023р., то його було складено за результатом огляду невизначеного об`єкту (підвальних приміщень без визначення їх номерів, функціонального призначення, площі), а не за результатом огляду захисної споруди цивільного захисту з визначеним обліковим номером щодо оцінки стану її готовності до використання за призначенням.
Також, ОСОБА_1 як на докази посилалася на лист Запорізької міської ради № 02-21/к-090, лист Запорізької міської ради № 02/033-21/02258, фотознімки споруди, відеозаписи подій 22.06.2023р., протокол огляду будівлі від 18.07.2023р., протокол обшуку будівлі від 28.06.2023р., акт ДСНС від 07.07.2023р., технічний паспорт будівлі, лист Районної адміністрації по Вознесенівському району ЗМР від 03.08.2023р. № 01-13/1743. Як підставно зазначив суд, всупереч вимогам ч. 3 ст. 175 ЦПК України, ОСОБА_1 не зазначає, які саме, викладені нею у позові обставини, підтверджують вказані докази.
Враховуючи принцип змагальності, а також те, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність позову, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76 - 81 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог, а отже, позов ОСОБА_1 не підлягав задоволенню.
Висновок суду по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований позивачем належним чином.
Доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, застосування судом «Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд із фонду та ведення його обліку», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 р. за № 138, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1331 від 19.12.2023р., не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду. Так, відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме, ненадання судом оцінки доказам (відеозаписам та фотознімкам), спростовані під час апеляційного розгляду. Так, у мотивувальній частині оскарженого рішення зазначені, зокрема, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Крім того, як зазначалося вище,  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 просять стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі по 7 000 грн. на користь кожного з них. На підтвердження чого надали копії договору про надання правничої допомоги № 18/03-24ф від 18.03.2024 року, складені на виконання цього договору акти приймання-передачі наданих послуг від 01.04.2024 року та від 04.04.2024 року, договору про надання правничої допомоги № 21/03-24ф від 21.03.2024 року, складені на виконання останнього акти приймання-передачі наданих послуг від 02.04.2024 року та від 04.04.2024 року, квитанції про оплату послуг адвоката на суму по 7 000 грн. кожним з відповідачів.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Відповідно  до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду, справа № 910/12876/19, касаційний суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або ) значенню справи.
Колегія суддів виходить із того, що процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не є безумовним обов`язком суду стягнути такий.
Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Враховуючи складність справи, її важливість для сторін, тривалість та порядок розгляду такої, надану представником допомогу, реальність та необхідність такої допомоги, колегія суддів вважає, що вартість такої допомоги у грошовому еквіваленті, повинна становити 3000,00 грн. на користь кожного з відповідачів.
Так, кожним з відповідачів диференційовано послуги, які надавалися в суді апеляційної інстанції, а саме, підготовка та складання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 – 3000 грн.; представництво інтересів в судовому засіданні 03.04.2024 року – 2 000 грн.; представництво інтересів в судовому засіданні 01.05.2024 року – 2 000 грн.
Ураховуючи надані відповідачами та їх представником - адвокатом Демченко Н.М. докази та прийняте судом апеляційної інстанції судове рішення про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року у цій справі, колегія суддів погоджується, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачами у суді апеляційної інстанції.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що правничу допомогу обом відповідачам надавала адвокат Демченко Н.М., обидва відзиви подані на одну апеляційну скаргу, містять обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, які в обох відзивах є аналогічними. Крім того, щодо представництва інтересів відповідачів в судовому засіданні 03.04.2024 року, то розгляд справи було відкладено на 01.05.2024 року на 10.30 год. за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Войтовича Є.М.
Категорія справи та обізнаність представника у такій, а також судовій практиці з цього приводу, що презюмується, дає підстави для висновку, що визначений розмір витрат на правову допомогу у сумі 7 000,00 грн. є завищеним хоча б з погляду зазначених вище обставин.
Таким чином, з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі по 3 000,00 грн. на користь кожного з відповідачів.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Войтовича Євгена Михайловича залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_3 , банківські реквізити ОСОБА_3 : рахунок НОМЕР_4 , ІВАN: НОМЕР_5 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Київ, Україна) витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_6 , банківські реквізити ОСОБА_4 : рахунок НОМЕР_7 , ІВАN: НОМЕР_8 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Київ, Україна) витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 13 травня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.В. Крилова 

Е.А. Онищенко