УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2024 року
м. Київ
справа № 711/4287/21
провадження № 61-8283ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки в натурі з майна, що є у спільній частковій власності, визнання права власності та припинення права спільної часткової власності,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про виділ частки в натурі з майна, що є у спільній частковій власності, визнання права власності та припинення права спільної часткової власності.
Придніпровський районний суд м. Черкаси рішенням від 25 листопада 2021 року позовні вимоги задовольнив у повному обсязі. Виділив ОСОБА_2 в натурі, як окрему одиницю (1/1) окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить 29/50 частин домоволодіння, з припиненням ідеальних часток за адресою: АДРЕСА_1 . Визнав право власності за ОСОБА_2 на виділені в натурі 29/50 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: літ. А-І (приміщення 1-1; 1-2; 1-3; 3-1; 3-2); літ. а - прибудова (приміщення І); о - ганок; №2 - огорожа; № 3 - хвіртка; ; № 5 - огорожа; № 7 - ворота з хвірткою. Припинив спільну часткову власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішення оскаржила в апеляційному порядку ОСОБА_1 , проте, ухвалою від 13 травня 2024 року Черкаський апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження у справі.
У червні 2024 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,  подав касаційну скаргу на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 травня 2024 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження, оскільки не надав оцінку доводам про те, що ОСОБА_1 не була повідомлена про розгляд справи жодного разу та їй не було вручено копію оскаржуваного рішення.
Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на такі підстави.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, Черкаський апеляційний суд керувався тим, що відповідач ОСОБА_1 знала про розгляд справи, про що свідчить її заява про визнання позову, а також отримувала копію оскаржуваного судового рішення, проте апеляційну скаргу подала поза межами преклюзивного річного строку на апеляційне оскарження.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя
та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ: від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» та інші).
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах для усіх учасників процесу, а не лише для відповідача, передбачених вимогами законодавства, яке регулює вирішення відповідних процесуальних питань.
ЄСПЛ зауважив, що доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ вказує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).
Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 2004 року у справі «Нешев проти Болгарії»).
У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до приписів статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Тлумачення вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.
Враховуючи наведене, судам необхідно встановлювати дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: 
·       чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 
·       чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року в справі № 521/2816/15-ц сформульований правовий висновок про те, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як постанови  апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду на новий розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2021 року в справі № 640/3393/19 роз`яснила, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і підтверджені належними доказами.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2022 року в справі № 758/14460/15 вказував, що непереборною силою є надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності особи обставина, яку вона хоча і могла передбачити, але не могла попередити. До таких обставин, як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі тощо) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не є звичайною обставиною, яка хоча і може спричинити певні труднощі для особи, але не виходить за певні розумні рамки, тобто це має бути екстраординарна подія, яка не є звичайною.
У постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року в справі № 761/11567/20 акцентував увагу на тому, що тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск такого строку з поважних причин. Саме на заявника покладено обов`язок доведення наявності в нього об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення, однак заявник не навів таких обставин.
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати обґрунтовані підстави (рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України», від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» тощо). 
Так суд апеляційної інстанції встановив, що рішення суду першої інстанції проголошене 25 листопада 2021 року, повний текст рішення складений 01 грудня 2021 року. Апеляційна скарга подана 03 травня 2024 року, тобто поза межами річного строку з моменту складання повного тексту оскаржуваного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що 15 вересня 2021 року ОСОБА_1 особисто подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, а також про визнання позову, а 06 січня 2022 року особисто отримала копію рішення суду першої інстанції. Цю обставину суд встановив на підставі зворотного поштового повідомлення в матеріалах справи. 
Сам факт обізнаності про розгляд справи підтверджує також сама заявник, зазначаючи на аркуші 4 касаційної скарги про те, що їй засобами поштового зв`язку направлялися судові повістки, проте повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.
На цьому неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13.
Зазначені обставини вказують на правильне застосування судом апеляційної інстанції приписів частини другої статті 358 ЦПК України, оскільки суд відмовив у відкритті апеляційного провадження саме після перевірки та встановлення на підставі доказів в матеріалах справи відсутності виняткових підстав, за яких можливе поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана поза межами річного строку з моменту складання повного тексту судового рішення 
Суд апеляційної інстанції надав оцінку доводам відповідача про необізнаність про розгляд справи та про те, що копію судового рішення вона не отримала, проте в межах дискреційних повноважень обґрунтовано визнав такі причини неповажними з огляду на їх спростування доказами в матеріалах справи. 
Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують, зводяться до надання суб`єктивної оцінки доказів, якими керувався суд апеляційної інстанції, натомість доказів на спростування достовірності доказів, якими суд апеляційної інстанції обґрунтував оскаржуване судове рішення, до касаційної скарги не додано. Отже такі обставини не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам заявника щодо порядку вручення судових повісток, оскільки встановлюючи факт обізнаності відповідача про розгляд справи судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався наявною в матеріалах справи заявою ОСОБА_1 про розгляд справи у її відсутність та про визнання позову. Незгода заявника з оцінкою аргументів суду апеляційної інстанції теж не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі. 
Колегія суддів зауважує також про безпідставність посилань заявника на неналежність вручення їй копії судового рішення з огляду на недотримання пункту 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, за змістом якого кореспонденція з позначенням «судова повістка» мала бути повернута відправнику після трьох днів, коли особа-адресат не зверталася за її отриманням.
Так відповідно до пункту 14 розділу XIV Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України (далі - Інструкція) на поштових відправленнях, які містять судові виклики і повідомлення про дату, час та місце судового засідання чи вчинення процесуальної дії обов`язково проставляється відповідна відмітка з позначкою або зі штампом суду «Судова повістка».
Порядок надсилання судових повісток про повідомлення дати, часу та місця судового засідання врегульований приписами глави 7 ЦПК України (статті 128, 130 ЦПК України). На кореспонденції такого роду в обов`язковому порядку ставиться позначка «Судова повістка». 
Водночас, порядок вручення судового рішення регламентований приписами статті 272 ЦПК України. Проте, проставлення позначки «Судова повістка» на такого роду кореспонденції не вимагається, оскільки вона не належить до поштових відправлень, визначених у пункті 14 Інструкції. З огляду на зазначене до направлених поштою копій судових рішень не застосовується пункт 99-1  Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, на який посилається заявник, мотивуючи сумніви щодо факту належного вручення копії судового рішення з порушенням встановленого цим пунктом строку.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга необґрунтована.
Відповідно до приписів частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Враховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження належить відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки в натурі з майна, що є у спільній частковій власності, визнання права власності та припинення права спільної часткової власності.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             І. В. Литвиненко
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров