УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 756/6406/22
провадження № 61-5651ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 05 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Позов мотивований тим, що 20 вересня 2013 між ПАТ «Укрінбанк», правонаступником якого є ПАТ «Українська інноваційна компанія», 
та ТОВ «Оленерго» укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 4982, 
за умовами якого останній отримав кредитний ліміт на суму 199 000 000 грн 
на строк до 18 вересня 2015 року включно, розмір процентів за користування кредитом складав 11,25 % у гривні та 8,8 % у доларах США.

 
На забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Оленерго» за кредитним договором 13 березня 2015 року між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_1 укладено договір застави № 2 транспортних засобів, за яким у заставу банку було передано таке майно: автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль «DAF», реєстраційний номер 
НОМЕР_4 ; автомобіль «Scania», реєстраційний номер НОМЕР_5 ; автомобіль «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_6 ; автомобіль «МАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_7 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_8 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_9 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_10 ; напівпричіп «Enerco», реєстраційний номер НОМЕР_11 ; напівпричіп «Merceron», реєстраційний номер НОМЕР_12 ; напівпричіп «Kassbohrer», реєстраційний номер НОМЕР_13 ; напівпричіп «Koscian», реєстраційний номер 
НОМЕР_14 . Вартість предметів застави склала 5 023 473,00 грн.
 
Ухвалою Господарського суду Київської області від 09 березня 2017 року порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Оленерго», в подальшому ПАТ «Укрінбанк» визнано кредитором ТОВ «Оленерго» з грошовими вимогами 
на суму 205 650 374,58 грн.
 
Як стало відомо позивачу, 17 червня 2022 року автомобілі, а саме: автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль «DAF», реєстраційний номер 
НОМЕР_4 ; автомобіль «Scania», реєстраційний номер НОМЕР_5 ; автомобіль «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_6 ; напівпричіп «Enerco», реєстраційний номер НОМЕР_11 ; напівпричіп «Merceron», реєстраційний номер НОМЕР_12 ; напівпричіп «Kassbohrer», реєстраційний номер НОМЕР_13 були перереєстровані на відповідача, при цьому, як зазначає позивач, він своєї згоди на відчуження вказаних автомобілів не надавав.
 
Враховуючи викладене, позивач просив витребувати у відповідача такі автомобілі: автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_4 ; автомобіль «Scania», реєстраційний номер НОМЕР_5 ; автомобіль «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_6 ; напівпричіп «Enerco», реєстраційний номер НОМЕР_11 ; напівпричіп «Merceron», реєстраційний номер НОМЕР_12 ; напівпричіп «Kassbohrer», реєстраційний номер НОМЕР_13 .
 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 
2024 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого подився апеляційний суд, виходив з того, що  на момент відчуження спірного рухомого майна державна реєстрація транспортних засобів проводилась 
на підставі довідки-рахунку, яка фактично виконувала функцію договору купівлі-продажу автотранспортного засобу та підтверджувала реалізацію транспортних засобів. Будь-яких доказів не вчинення позивачем правочинів з відчуження транспортних засобів та вибуття їх з власності позивача поза його волею суду надано не було, а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав 
для задоволення позовних вимог.
 
18 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , через систему «Електронний Суд», звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у цій справі, 
в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 05 березня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України 
(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема представник заявника у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях 
не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року 
у справі № 201/12569/16 (провадження № 61-9318св20) та постанові Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 14 листопада 2018 року 
у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач за віндикаційним позовом не повинен доводити те, що майно вибуло із його володіння поза його волею, оскільки його право власності презюмується. Водночас суд першої інстанції поклав тягар доказування цієї обставини саме на позивача та саме через недоведеність цієї обставини обґрунтував відмову у задоволенні позову.
 
Судами взагалі не досліджувалось, яким чином спірні автомобілі вибули 
з власності ОСОБА_1 , яким чином вони були оформлені на ОСОБА_3 , оскільки він не укладав з ТОВ «Автопровайдер» (Обухівською філією 
ТОВ «Автопровайдер») договору щодо відчуження спірних автомобілів і грошові кошти не отримував. Крім того, він не звертався із заявою про перереєстрацію транспортних засобів, не було надано і актів приймання-передавання транспортних засобів, засвідчених підписом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;
 
Зазначає, що лише довідки-рахунки, які були видані Обухівською філією 
ТОВ «Автопровайдер», на підставі яких спірні автомобілі зареєстровані 
за ОСОБА_3 , не можуть вважатися правовим оформленням переходу права власності від ОСОБА_1 та підтверджувати відчуження майна з досягненням всіх істотних умов договору купівлі-продажу, оскільки він не виявляв наміру реалізувати право на продаж автомобілів, не уповноважував Обухівську філію 
ТОВ «Автопровайдер» на видачу вказаних довідок-рахунків. Ці довідки не містить ані підпису ОСОБА_1 як власника автомобілів, а ні жодних відомостей щодо повноважень Обухівської філії ТОВ «Автопровайдер» на розпорядження майном 
як посередника.
 
Крім того стверджує, що договір комісії щодо відчуження спірних транспортних засобів ОСОБА_1 не підписував та не уповноважував нікого на здійснення будь-яких дій щодо продажу автомобілів на користь інших осіб. Не містять матеріали справи і актів приймання-передавання спірних автомобілів. Судами 
ці докази не досліджено та їм не надано належної оцінки.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені 
в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.
 
Верховний Суд виходить із такого.
 
Судами встановлено, що 20 вересня 2013 року між ПАТ «Український інноваційний банк» та ТОВ «Оленерго» укладено кредитний договір № 4982 про відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на умовах мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з лімітом 
у розмірі 199 000 000,00 грн або еквівалент у доларах США за курсом Національного банку України на дату видачі кредитних коштів, на строк 
до 18 вересня 2015 року включно, під 11,25 % за користування кредитом у гривні 
та 8,8 % у доларах США, з погашенням у кінцевий строк повернення кредиту.

13 березня 2015 року між ПАТ «Український інноваційний банк» (заставодержатель) та ОСОБА_1 (заставодавець) укладено договір застави № 2 транспортних засобів (майнова порука), відповідно до якого заставодавець передав на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 
від 20 вересня 2013  року № 4982 належні йому на праві власності транспортні засоби, а саме: автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_4 ; автомобіль «Scania», реєстраційний номер НОМЕР_5 ; автомобіль «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_6 ; автомобіль «МАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_7 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_8 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_9 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_10 ; напівпричіп «Enerco», реєстраційний номер НОМЕР_11 ; напівпричіп «Merceron», реєстраційний номер НОМЕР_12 ; напівпричіп «Kassbohrer», реєстраційний номер НОМЕР_13 ; напівпричіп «Koscian», реєстраційний номер 
НОМЕР_14 . Вартість предметів застави склала 5 023 473,00 грн.
 
З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна  
від 13 березня 2015 року № 46567222 убачається, що щодо спірних автомобілів внесено реєстраційний запис про заставу рухомого майна.
 
Надалі ухвалою Господарського суду Київської області від 09 березня 
2016 року у справі № 911/343/16 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Оленерго».
 
Ухвалою Господарського суду Київської області від 04 серпня 2016 року у справі 
№ 911/343/16 визнано грошові вимоги ПАТ «Укрінбанк» до ТОВ «Оленерго» 
за кредитним договором від 20 вересня 2013 року № 4982 у розмірі 
205 650 374, 58 грн.
 
З довідок-рахунків, виданих ТОВ «Автопровайдер» від 03 вересня 2015 року 
та від 04 вересня 2015 року, встановлено, що ОСОБА_3 продані та видані: автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_4 ; автомобіль «Scania», реєстраційний номер НОМЕР_5 ; автомобіль «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_6 ; напівпричіп «Enerco», реєстраційний номер НОМЕР_11 ; напівпричіп «Merceron», реєстраційний номер НОМЕР_12 ; напівпричіп «Kassbohrer», реєстраційний номер НОМЕР_13 .
 
З відповіді Регіонального сервісного центру ГСУ МВС у Київській області 
від 19 липня 2022 року вбачається, що транспортні засоби передані у заставу 
за договором застави від 13 березня 2015 року № 2, зареєстровані за такими особами: автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 - 
ОСОБА_4 ; автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_3 ; автомобіль «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_3 - 
ОСОБА_3 ; автомобіль «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_4 - 
ОСОБА_3 ; автомобіль «Scania», реєстраційний номер  НОМЕР_5 - 
ОСОБА_3 ; автомобіль «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_6 - 
ОСОБА_3 ; автомобіль «МАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_7 - знятий 
з обліку для реалізації ОСОБА_1 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_8 - ОСОБА_5 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_9 - ОСОБА_6 ; напівпричіп «ППЦ»,реєстраційний номер НОМЕР_10 - 
ОСОБА_7 ; напівпричіп «Enerco», реєстраційний номер НОМЕР_11 - 
ОСОБА_3 ; напівпричіп «Merceron», реєстраційний номер НОМЕР_12 - ОСОБА_3 ; напівпричіп «Kassbohrer», реєстраційний номер НОМЕР_13 - ОСОБА_3 ; напівпричіп «Koscian», реєстраційний номер НОМЕР_14 - 
ОСОБА_8 .
 
За результатами проведених перевірок під час перереєстрації спірного рухомого майна за відповідачем убачається, що на час відчуження спірного майна були відсутні відомості про його обтяження.
 
Водночас згідно витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна 
від 02 грудня 2019 року № 63457863 та від 01 вересня 2022 року № 80107546 реєстраційний запис щодо застави рухомого майна є дійсним.
 
З матеріалів справи відомо, що за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами транспортними засобами у кількості 22 штуки, 
які належали ОСОБА_1 та ТОВ «Оленерго» та перебували у заставі 
ПАТ «Укрінком», відкрито кримінальне провадження № 12017110200007168 
за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті  289 КК України, яке перебуває у провадженні слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області.
 
Рішенням Господарського суду Луганської області від 09 лютого 2021 року звернуто стягнення на предмети застави за договором застави від 13 березня 
2015 року № 2, укладеним між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_1 , у рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Оленерго» за кредитним договором  від 20 вересня 2013 року № 4982 перед ПАТ «Укрінком» на загальну суму 6 000 000,00 грн на таке рухоме майно: автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_4 ; автомобіль «Scania», реєстраційний номер 
НОМЕР_5 ; автомобіль «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_6 ; автомобіль «МАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_7 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_8 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_9 ; напівпричіп «ППЦ», реєстраційний номер НОМЕР_10 ; напівпричіп «Enerco», реєстраційний номер НОМЕР_11 ; напівпричіп «Merceron», реєстраційний номер НОМЕР_12 ; напівпричіп «Kassbohrer», реєстраційний номер НОМЕР_13 ; напівпричіп «Koscian», реєстраційний номер НОМЕР_14 ; встановлено спосіб реалізації предмета застави шляхом продажу на прилюдних торгах із визначенням вартості майна у межах процедури виконавчого провадження на рівні не нижчому за звичайні ціни 
на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
 
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 12 травня 2021 року скасовано рішення Господарського суду Луганської області від 09 лютого 
2021 року, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.
 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає 
із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
 
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного 
з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, 
яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це права, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).
 
Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач 
за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
 
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише 
в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно 
у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його 
від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 
12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, 
це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
 
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить 
у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, 
чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, 
та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
 
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга 
та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
 
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо 
на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED 
v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі 
№ 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що «можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, 
яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його 
від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, яка набула земельну ділянку на підставі оскарженого рішення. Останнє Піщанська сільська рада прийняла, керуючись статтею 40, пунктом «б» частини першої статті 81, статтями 118 і 121 ЗК України, що передбачають безоплатне набуття громадянами права власності на земельні ділянки. Отже, Дніпропетровська ОДА згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_3 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації від Піщанської сільської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку».
 
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог 
або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що спірне майно позивача відчужено 
на підставі довідок-рахунків, які фактично є договором купівлі-продажу, доказів, які підтверджували б вчинення договору купівлі-продажу під впливом психологічного насильства, обману, чи під впливом тяжких обставин позивач 
не надав, тому суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про витребування майна, оскільки таке майно вибуло з володіння позивача за його волею, за договором, а отже підстав для застосування статті 388 ЦК України немає. Втручання у право мирного володіння відповідачем спірним автомобілем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки за обставин цієї справи не встановлено, а позивач не довів недобросовісності набуття  ОСОБА_3  спірного майна. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі 
№ 201/13098/16.
 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Як правильно зазначено судом першої інстанції, як убачається з положень частини другої статті 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року 
№ 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих 
на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів 
та мопедів», у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться 
на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують 
їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. 

Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані 
в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України 
«Про дорожній рух»). Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, 
є, зокрема, засвідчена підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів 
та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.
 
У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 484/3915/15-ц (провадження 
№ 61-11094св18) Верховний Суд вказав, що довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля.
 
Відповідно до статті 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивність 
і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.
 
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
 
Крім того, згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести 
ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.
 
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).
 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України 
(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема заявник 
у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені 
у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 201/12569/16 
(провадження № 61-9318св20) та постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
 
Посилання заявника на неврахування судами правових позицій, викладених 
у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 201/12569/16 (провадження № 61-9318св20) та постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), зводяться до незгоди представника заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів.
 
У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 201/12569/16 (провадження 
№ 61-9318св20) Верховний Суд встановивши, що належний на праві власності ОСОБА_1 автомобіль марки ToyotaLand Cruiser, 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_15 , номер двигуна НОМЕР_16 , вибув із його власності поза його волею всупереч встановленій законодавством процедурі, доказів волевиявлення позивача на відчуження належного йому автомобіля і отримання ним за це грошових коштів суду не надано, суд першої інстанції, з яким погодився 
й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 , як останнього власника, вказаного транспортного засобу, залиш оскаржувані судові рішення 
без змін.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року 
у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що «можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, 
яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його 
від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, яка набула земельну ділянку на підставі оскарженого рішення. Останнє Піщанська сільська рада прийняла, керуючись статтею 40, пунктом «б» частини першої статті 81, статтями 118 і 121 ЗК України, що передбачають безоплатне набуття громадянами права власності на земельні ділянки. Відтак, Дніпропетровська ОДА згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_3 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації від Піщанської сільської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку».
 
Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини 
та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, 
яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, 
а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Наведені у касаційній скарзі позивача доводи є аналогічними із доводами його позовної заяви й апеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Отже, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Таким чином, обґрунтування, наведене заявником у касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, оскільки викладені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки судів не суперечать правовим висновкам, сформульованим у вищенаведених постановах Верховного Суду.
 
Доводи касаційної скарги, викладені у касаційній скарзі, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому висновків судів 
не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга 
є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного 
в касаційній скарзі, і суди попередніх інстанцій переглянули судові рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, 
а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у справі 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська