ПОСТАНОВА  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
01 травня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 2011/20950/12 
провадження № 61-9206св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача – Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Олійник А. С., Пророка В. В., 
 
учасники справи:  
позивач – Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова, 
третя особа – ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року у складі судді Цвіра Д. М. тапостанову Харківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Грошевої О. Ю., Курила О. М., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова, ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова    (далі – ТОВ «УФА «Верус»), третя особа – ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 14 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № НАН2GА00000038 (далі – Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 40 070,44 доларів США під 11,04 % річних з кінцевим терміном повернення                          до 11 серпня 2017 року. 
 
Цього ж дня, 14 серпня 2007 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  укладено договір поруки № НАН2GА00000038, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за основним договором. 
 
Крім того, 01 вересня 2010 року банк уклав з ТОВ «УФА «Верус» договір поруки, за умовами якого відповідальність поручителя перед кредитором була обмежена сумою 200,00 грн. 
 
У зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 27 листопада 2012 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 66 253,78 доларів США, з яких: 30 280,72 доларів США – тіло кредиту; 16 534,67 доларів США – проценти; 3 205,00 доларів США – комісія за користування кредитом; 16 233,39 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань. 
 
Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд: 
 
– стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Кредитним договором у розмірі 66 228,75 доларів США, що еквівалентно 529 167,70 грн; 
 
– стягнути солідарно з ТОВ «УФА «Верус» та ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у розмірі 200,00 грн. 
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року позов задоволено. 
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 529 167,70 грн. 
 
Стягнено солідарно з ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 200,00 грн. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з поручителя  ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань. Крім того, відповідачі несуть солідарну відповідальність перед кредитором у межах суми, визначеної в договорі поруки від 01 вересня 2010 року. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року в частині солідарного стягнення з ТОВ «УФА «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у розмірі 200,00 грн скасовано. Провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус» про стягнення заборгованості в цій частині закрито. 
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. 
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 55 520,51 доларів США, що еквівалентно 443 611,28 грн, з яких: 30 280,72 доларів США – тіло кредиту; 16 534,67 доларів США – проценти; 69 553,91 грн – пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань. 
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення з поручителя  ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, процентами та неустойкою доведено й обґрунтовано належним чином. 
 
Відмовляючи у стягненні комісії, суд керувався тим, що умовами Кредитного договору встановлено щомісячну комісію за супроводження кредиту, однак не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. 
 
Постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що апеляційний суд взагалі не дослідив та не дав оцінки доводам апеляційної скарги про те, що банк в односторонньому порядку, без повідомлення і без укладення з поручителем додаткової угоди до Кредитного договору, починаючи з 14 серпня 2007 року, збільшив розмір процентів за користування кредитом з 0,92 % до 11 %, а розрахунок процентів від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом зроблено з використанням ставки 29,52 % на місяць замість 2,46 %. 
 
Перевірка зазначених обставин може вплинути на розмір кредитної заборгованості, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-2355цс15. 
 
Крім того, в касаційній скарзі заявник вказувала на те, що, задовольняючи позов банку, суди попередніх інстанцій не встановили строк виконання боржником ОСОБА_2 окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов`язань, та не застосували положення частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), яке суд, на відміну від позовної давності, застосовує самостійно. 
 
Так, згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 7.1 на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), процентів, винагороди, пені (в повному обсязі) – останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. 
 
З наданого банком розрахунку встановлено, що ОСОБА_2 перестала належним чином сплачувати заборгованість за Кредитним договором із серпня 2008 року. 
 
Таким чином, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом у цій справі 21 грудня 2012 року, то апеляційному суду слід надати належну правову оцінку доводам ОСОБА_1 щодо правильного застосування положень статей 554, 559 ЦК України в частині строку дії поруки за зобов`язанням ОСОБА_2 щодо погашення кредитної заборгованості. 
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 липня 2021 року залучено до участі у цій справі ОСОБА_3 як правонаступника третьої особи ОСОБА_2 . 
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
 
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за Кредитним договором у розмірі 49 295,44 доларів США звернено стягнення на житловий будинок загальною площею 98,10 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу банком вказаного предмета іпотеки (укладанням від імені позичальника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем). Доказів того, що згадане судове рішення виконано, матеріали справи не містять. 
 
У пункті 7.1 Кредитного договору визначено обов`язок позичальника повернути суму кредиту (повністю) після спливу 120 днів з дня затримки (несплати) чергового платежу. 
 
Позичальник ОСОБА_2 перестала належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання у серпні 2008 року, тому строк повернення всієї суми кредиту, з урахуванням спливу 120 днів, настав у грудні 2008 року. 
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом 21 грудня 2012 року, тобто поза межами шестимісячного строку чинності поруки ОСОБА_1 . 
 
Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання в разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення поруки, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. 
 
Отже, оскільки порука ОСОБА_1 припинена, то відсутні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача як поручителя кредитної заборгованості. 
 
Доводи апеляційної скарги про неправомірне обчислення банком заборгованості за кредитом за підвищеною процентною ставкою без укладення додаткової угоди та повідомлення поручителя про зміну такої ставки колегія суддів не взяла до уваги, вказавши, що ці доводи не впливають на наведені вище висновки суду. 
 
Постановою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що у справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що позичальник ОСОБА_2 перестала належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання у серпні 2008 року, тому строк повернення всієї суми кредиту, з урахуванням визначеного пунктом 7.1 Кредитного договоруспливу 120 календарних днів, – настав у грудні 2008 року. 
 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення. 
 
Після зміни строку виконання зобов`язання (грудень 2008 року) всі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаного часу. 
 
Разом із тим у пункті 12 договору поруки від 14 серпня 2007 року сторони визначили строк чинності поруки, погодивши, що порука ОСОБА_1 припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. 
 
Отже, зміна строку кредитування не змінює істотних умов договору поруки, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання. Порука припиняється через 5 (п`ять) років з дня настання терміну повернення кредиту (пункт 12 договору поруки), а змінюється тільки строк, від якого вказані 5 (п`ять) років поруки починають свій відлік (у цьому випадку вони відраховуються не із серпня 2017 року – строку повернення кредиту, визначеного умовами Кредитного договору, а з грудня 2008 року – після настання зміненого згідно з пунктом 7.1 договору строку виконання основного зобов`язання). 
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що порука  ОСОБА_1 не може вважатися припиненою, оскільки після зміни строку кредитування (грудень 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом 21 грудня 2012 року, тобто в межах визначеного договором п`ятирічного строку дії поруки. 
 
Водночас з матеріалів справи відомо, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася також на те, що її порука припинена з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, оскільки банк в односторонньому порядку та без згоди поручителя підвищив відсоткову ставку за Кредитним договором з 0,92 % до 11 %, а розрахунок процентів від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом зробив з використанням ставки 29,52 % замість 2,46 %. 
 
Однак, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на порушення вимог частини першої статті 417 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) апеляційний суд не виконав наведених у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року вказівок, не дав правової оцінки і не зробив висновків з приводу аргументів  ОСОБА_1 про припинення поруки з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України. 
 
Оскаржуваною постановою Харківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 44 475,38 доларів США, з яких: 30 280,72 доларів       США – тіло кредиту; 9 692,49 доларів США – проценти; 4 502,17 доларів США – пеня. 
 
В іншій частині позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за Кредитним договором у розмірі 49 295,44 доларів США звернено стягнення на предмет іпотеки. 
 
Звернувшись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, АТ КБ «ПриватБанк» на власний розсуд змінило строк кредитування. Отже, на час звернення з вказаним позовом настав строк виконання Кредитного договору в повному обсязі, внаслідок чого банк втратив право нараховувати проценти за користування кредитом і інші визначені договором складові боргу. 
 
Вказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, визначена кредитна заборгованість на момент припинення Кредитного договору, яка становить:     30 778,50 доларів США – заборгованість за тілом кредиту; 9 692,49 доларів США – заборгованість за процентами; 1 945,00 доларів США – заборгованість за комісією; 4 502,17 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
 
У цій справі банк пред`явив до ОСОБА_1 вимогу про стягнення тіла кредиту у розмірі 30 280,72 доларів США. Вказана сума не перевищує суму заборгованості за тілом кредиту, визначену заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11, а тому саме ця вимога має розглядатися судом. 
 
З огляду на те, що Кредитний договір припинено через звернення кредитора до суду з вимогами про погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області                від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 визначено загальний розмір кредитної заборгованості, то з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором у розмірі                   44 475,38 доларів США, з яких: 30 280,72 доларів США – тіло кредиту; 9 692,49 доларів США – проценти; 4 502,17 доларів США – пеня. 
 
Аргументи апеляційної скарги про те, що нарахування та стягнення пені в доларах США не відповідає вимогам чинного законодавства, колегія суддів не взяла до уваги, вказавши, що оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови Кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з поручителя заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду     від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц. 
 
Доводи ОСОБА_1 про збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та припинення поруки з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, колегія суддів вважала необґрунтованими, вказавши, що із наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що до вересня 2008 року позичальник ОСОБА_2 належним чином виконувала зобов`язання за Кредитними договором, у зв`язку з чим розмір процентної ставки становив 11,04 % на рік, та, відповідно, 0,92 % на місяць (11,04 / 12 місяців). Вперше порушення умов Кредитного договору позичальник допустила у вересні 2008 року, у зв`язку з чим на прострочену заборгованість банк нарахував проценти за ставкою 29,52 % на рік, що становить 2,46 % на місяць (29,52 / 12 місяців). 
 
Розмір вказаних процентів відповідає положенням пункту 16 договору поруки, яким погоджено поточну процентну ставку (0,92 % за місяць) та процентну ставку при порушенні боржником зобов`язань з погашення кредиту (2,46 % за місяць), а тому відсутні підстави вважати, що банк в односторонньому порядку та без згоди поручителя підвищив процентну ставку за Кредитним договором. 
 
Щодо припинення порукина підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, то під час перегляду цієї справи суд касаційної інстанції встановив, що порука ОСОБА_1 не може вважатися припиненою, оскільки після зміни строку кредитування (грудень 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом 21 грудня 2012 року, тобто в межах визначеного договором поруки п`ятирічного строку дії поруки. 
 
Аргументи апеляційної скарги про недоведеність розміру заборгованості за Кредитним договором є необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи міститься заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня          2012 року у справі № 2034/2-5352/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким визначено розмір заборгованості за Кредитним договором на момент його припинення. Вказане заочне рішення набрало законної сили, тому наведені у ньому висновки апеляційний суд взяв до уваги під час вирішення спору, що розглядається. 
 
Однак суду не надано доказів на підтвердження виконання згаданого заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11. У матеріалах справи також відсутні відомості про те, що іпотечне майно було реалізовано та кошти від його реалізації спрямовано на погашення заборгованості. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4  подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року тапостанову Харківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову банку відмовити у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16,                      від 07 грудня 2016 року у справі № 6-719цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 17 квітня 2018 року у справах № 200/11343/14 і № 522/407/15, від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15, від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3, від 26 травня        2020 року у справі № 638/13683/15, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15,    у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 569/1405/16,              від 15 січня 2020 року у справі № 363/940/16, від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16, від 17 листопада 2021 року у справі № 522/14614/14, від 01 грудня 2021 року у справі № 569/7648/15, від 02 лютого 2022 року у справі № 755/11307/17, від 04 травня 2022 року у справі № 133/331/17, від 12 травня 2022 року у справі № 175/2871/21, від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15, від 27 липня 2022 року у справі № 374/7378/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 707/396/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 703/353/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 мотивовано тим, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи. 
 
Вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що сума заборгованості за Кредитним договором вже була визначена у заочному рішенні Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до позичальника ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, є доведеною і не підлягає доказуванню банком у цій справі з огляду на те, що вона як поручитель не була залучена до участі у справі № 2034/2-5352/11, а тому вправі заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, зокрема доводити у загальному порядку, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. 
 
Отже, у цьому випадку апеляційний суд повинен був належним чином дослідити поданий банком розрахунок кредитної заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування. 
 
Вказує, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон № 1023-XII) досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. 
 
Однак у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що банк направляв позичальнику вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим у неї не виник обов`язок дострокового повернення коштів за Кредитним договором. 
 
У пункті 4.1 Кредитного договору сторони узгодили, що у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день сплати, однак, як вбачається з розрахунку заборгованості, банк заявив вимогу про стягнення пені в іноземній валюті (доларах США), що є порушенням умов Кредитного договору. 
 
Вказує, що наданий банком розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який, відповідно, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Водночас у матеріалах справи відсутні виписки з банківських рахунків або інші документи, за якими можливо було б встановити розмір погашеної заборгованості за Кредитним договором та її залишок. 
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 березня 2023 року задоволено клопотання сторони відповідача про витребування у ПАТ КБ «ПриватБанк» доказів, а саме копій документів та відомостей, які стосуються Кредитного договору. 
 
Однак банк не виконав вказану ухвалу суду, хоча витребувані судом докази мають суттєве значення для встановлення обставин, які впливають на обсяг та розмір її відповідальності. Без цих доказів, які сторона відповідача не могла отримати самостійно, неможливо довести необґрунтованість позовних вимог. 
 
Крім того, вона не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, а тому під час нового апеляційного перегляду справи подала заяву про застосування позовної давності, однак суд апеляційної інстанції не застосував до вимоги про стягнення неустойки спеціальну позовну давність в один рік, а до інших вимог (про стягнення тіла кредиту та процентів) – загальну позовну давність у три роки. 
 
У цій справі Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2022 року зазначив, що позичальник ОСОБА_2 перестала належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання у серпні 2008 року, тому строк повернення всієї суми кредиту, з урахуванням визначеного пунктом 7.1 Кредитного договоруспливу 120 календарних днів, – настав у грудні 2008 року. 
 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення. 
 
Після зміни строку виконання зобов`язання всі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаного часу. 
 
Отже, оскільки позичальник ОСОБА_2 повинна була повернути достроково кредитні кошти у строк до 31 грудня 2008 року, однак остання цього не зробила, то з 01 січня 2009 року у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором, але банк звернувся з таким позовом до поручителя лише 21 грудня 2012 року, тобто зі спливом позовної давності, що, у свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову. 
 
Вказує, що у цій справі суди дійшли висновків, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не мало права встановлювати у Кредитному договорі винагороду за дії, які банк вчиняє на власну користь, що також впливає на розмір кредитної заборгованості, оскільки сплачені позичальником платежі за комісією, які нараховані на підставі нікчемних умов договору, підлягали зарахуванню на погашення загальної суми заборгованості (тіла кредиту). 
 
Крім того, після зміни строку кредитування право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється, а тому суди попередніх інстанцій повинні були також зменшити загальний розмір боргу на суму коштів, які позичальник сплатила на погашення процентів та пені поза межами такого строку. 
 
Вказує, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
 
За умовами Кредитного договору позичальник отримала кредит у розмірі           40 070,44 доларів США, з яких: 35 000,00 доларів США – на ремонт житлового будинку, 5 070,44 доларів США – на сплату страхових платежів. Водночас грошові кошти на оплату страхових платежів позичальник не отримувала, а доручила банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму відповідно до договорів страхування протягом усього строку кредитування, який становив 10 років. 
 
Як відомо з договору особистого страхування та договору страхування майна, укладених 18 серпня 2007 року між  ОСОБА_2 та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», страхові платежі вносяться до                  14 серпня кожного року. 
 
Враховуючи, що у 2014 році ОСОБА_2 померла, то у розпорядженні банку мала залишитися частина кредитних коштів на оплату чергових страхових платежів, тому залишок цих коштів підлягав зарахуванню на погашення загальної суми заборгованості. 
 
Апеляційний суд не дав оцінку доводам сторони відповідача про те, що порука припинилася у зв`язку з непред`явленням банком вимоги до спадкоємця позичальника у строки, встановлені статтею 1281 ЦК України, що має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2023 рокувідкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Дзержинського районного суду міста Харкова. 
 
21 вересня 2023 року справа № 2011/20950/12 надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
Встановлено, що 14 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило найменування на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений у пункті 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, процентів, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені в розділі 7 договору (том 1 а. с. 9–12). 
 
Згідно з пунктом 7.1 розділу 7 Кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 14 серпня 2007 року до 11 серпня 2017 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 40 070,44 доларів США на такі цілі: 35 000,00 доларів США – на ремонт житлового будинку, 5 070,44 доларів США – на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту; проценти за дострокове погашення кредиту, що визначено у пункті 3.11 цього договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Періодом сплати вважати період з 14 до 19 числа кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник сплачує проценти, розраховані відповідно до пунктів 3.1, 3.2, 3.4 цього договору; винагороду, розраховану відповідно до пунктів 1.1, 3.7 цього договору. Погашення кредиту провадиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1). У разі порушення вказаних термінів оплати (зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі), передбачених графіком погашення заборгованості на 120 календарних днів, – позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), процентів, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. 
 
У пункті 3.4 Кредитного договору передбачено, що нарахування процентів здійснюється в останню дату сплати процентів, при цьому проценти розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, враховуючи фактичну кількість днів користування кредитом, – 360 днів у році. Проценти розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення процентів здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту. 
 
Згідно з пунктом 4.1 Кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день сплати. 
 
У пункті 7.4 Кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 2,46 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань  ОСОБА_2 за Кредитним договором 14 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № НАН2GА00000038, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за Кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов`язань за Кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (том 1 а. с. 13). 
 
Згідно з пунктами 5, 6 договору поруки у випадку невиконання боржником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктом 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов`язання. Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, протягом 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у пункті 5 цього договору. 
 
У пункті 12 договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. 
 
Згідно з пунктом 13 договору поруки зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладання відповідної додаткової угоди. 
 
У пункті 16 договору поруки визначено, що предметом цього договору є надання поруки поручителем за виконання ОСОБА_2 (боржник) зобов`язань за Кредитним договором, за яким кредитор надав боржнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 40 070,44 доларів США на такі цілі: 35 000,00 доларів США – на ремонт житлового будинку, 5 070,44 доларів США – на сплату страхових платежів, а боржник зобов`язався: повернути кредит у строк з              14 серпня 2007 року до 11 серпня 2017 року зі сплатою у період з 14 до 19 числа кожного місяця процентів за користування кредитом у розмірі 0,92 %; щомісячно у період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячні платежі) у сумі 555,00 доларів США для погашення заборгованості за договором, яка включає заборгованість за кредитом, процентами, комісією; сплати процентів за користування кредитом у разі порушення боржником зобов`язань з погашення кредиту у розмірі 2,46 % на місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Розраховані за цим пунктом договору проценти сплачуються боржником окремо понад суми щомісячного платежу за Кредитним договором разом із несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу; сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % виданого кредиту щомісяця у період сплати, процентів за дострокове погашення кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, відповідно до умов та строків, передбачених Кредитним договором. Погашення за Кредитним договором здійснюється у строк з 14 до 19 числа щомісяця або у строк відповідно до графіка погашення кредиту; сплати пені у розмірі 1 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день сплати. 
 
У пункті 2.3.3 Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами договору, банк, на власний розсуд, має право згідно зі статтею 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань.      У випадках затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 %, несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту, іншого істотного порушення умов цього договору, позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, проценти за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором протягом     30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов договору, вимога банку втрачає чинність. 
 
Згідно з пунктом 2.3.7 Кредитного договору банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої пунктом 7.1 цього договору (11 серпня 2017 року), у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, у разі настання умов, передбачених пунктом 2.3.3 цього договору. 
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов Кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» у листопаді 2011 року звернулося до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту в повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківській області від 26 листопада 2013 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. У рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за Кредитним договором у розмірі 49 295,44 доларів США звернено стягнення на житловий будинок загальною площею 98,10 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038) АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням АТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані і проживають у будинку на АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області. Вирішено питання про розподіл судових витрат (том 1 а. с. 48–49). 
 
Матеріали справи не містять і суду не надано доказів на підтвердження виконання згаданого заочного рішення Харківського районного суду Харківської області                 від 19 жовтня 2012 рокуу справі № 2034/2-5352/11. 
 
Занаданим банком розрахунком останній платіж на погашення кредитної заборгованості позичальник здійснила у серпні 2008 року. Станом на 27 листопада 2012 року у ОСОБА_2 утворилася заборгованість у розмірі 66 253,78 доларів США, з яких: 30 280,72 доларів США – тіло кредиту; 16 534,67 доларів США – проценти; 3 205,00 доларів США – комісія за користування кредитом; 16 233,39 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань (том 1 а. с. 6–7). 
 
Апеляційний суд також встановив, що позичальник ОСОБА_2 перестала належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання у серпні 2008 року, тому строк повернення всієї суми кредиту, з урахуванням визначеного пунктом 7.1 Кредитного договоруспливу 120 календарних днів, – настав у грудні 2008 року. 
 
Отже, після зміни строку виконання зобов`язання (грудень 2008 року) всі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаного часу. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
За змістом касаційної скарги рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються лише в частині задоволення позову банку до поручителя  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею, а тому на підставі вимог наведеної статті 400 ЦПК України переглядаються Верховним Судом лише у вказаній частині. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції повною мірою не відповідає. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Щодо припинення поруки 
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 
 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). 
 
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 
 
Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
 
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 посилалася, серед іншого, на те, що її порука припинена з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, оскільки банк в односторонньому порядку та без згоди поручителя підвищив процентну ставку за Кредитним договором з 0,92 % до 11 %, а розрахунок процентів від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом проведено з використанням ставки 29,52 % замість 2,46 %. 
 
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
 
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України). 
 
Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (частина перша статті 654 ЦК України). 
 
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. 
 
Зі змісту вказаної норми слідує, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. 
 
Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо. 
 
У зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком. 
 
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 жовтня            2018 року у справі № 753/21637/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 758/8433/15-ц, від 18 грудня 2018 року у справі № 369/7339/16-ц, від 04 липня        2019 року у справі № 758/13055/16-ц. 
 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц зазначено, що висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання. 
 
У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що до вересня 2008 року позичальник ОСОБА_2 не порушувала зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 Кредитного договору, а тому нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося за поточною (фіксованою) процентною ставкою 11,04 % на рік (0,92 % на місяць). Вперше позичальник допустила порушення вказаних умов Кредитного договору у вересні 2008 року, у зв`язку з чим на підставі пункту 7.4 цього договору на суму простроченої заборгованості за кредитом банк нарахував проценти у розмірі 29,52 % на рік, що становить 2,46 % на місяць. 
 
У пункті 16 договору поруки сторони, серед іншого, погодили поточну процентну ставку (0,92 % на місяць) та процентну ставку у разі порушення боржником зобов`язань з погашення кредиту (2,46 % на місяць). 
 
З урахуванням викладеного колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що посилання  ОСОБА_1 на зміну кредитором зобов`язання без її згоди (підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки за Кредитним договором), як на підставу припинення правовідносин поруки, спростовується умовами договору поруки від 14 серпня         2007 року № НАН2GА00000038, оскільки відповідач погодила розмір поточної процентної ставки (0,92 % на місяць, або 11,04 % на рік), в тому числі підвищеної процентної ставки на прострочену заборгованість (2,46 % на місяць, або 29,52 % на рік). 
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. 
 
Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги). 
 
Строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК Україниу редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. 
 
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. 
 
Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців (якщо інший строк не передбачений договором поруки) з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). 
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19) вказано, що визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин становив шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки. 
 
У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що позичальник ОСОБА_2 перестала належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання у серпні 2008 року, тому строк повернення всієї суми кредиту, з урахуванням визначеного пунктом 7.1 Кредитного договоруспливу 120 календарних днів, – настав у грудні 2008 року. 
 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення. 
 
Після зміни строку виконання зобов`язання (грудень 2008 року) всі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаного часу. 
 
Разом із тим у пункті 12 договору поруки від 14 серпня 2007 року сторони визначили строк чинності поруки, погодивши, що порука ОСОБА_1 припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. 
 
Отже, зміна строку кредитування не змінює істотних умов договору поруки, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання. Порука припиняється через 5 (п`ять) років з дня настання терміну повернення кредиту (пункт 12 договору поруки), а змінюється тільки строк, від якого вказані 5 (п`ять) років поруки починають свій відлік (у цьому випадку вони відраховуються не із серпня 2017 року – строку повернення кредиту, визначеного умовами Кредитного договору, а з грудня 2008 року – після настання зміненого згідно з пунктом 7.1 договору строку виконання основного зобов`язання). 
 
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що порука ОСОБА_1 не може вважатися припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки після зміни строку кредитування (грудень 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом 21 грудня 2012 року, тобто в межах визначеного договором п`ятирічного строку дії поруки. 
 
При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що положення частини четвертої статті 559 ЦК України в частині припинення поруки у разі, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки порука на цій підставі припиняється виключно у випадку, якщо строк дії поруки не встановлено, проте у цьому конкретному випадку сторони визначили строк дії договору поруки, а саме, що порука відповідача припиняється через 5 (п`ять) років з дня настання терміну повернення кредиту (пункт 12 договору поруки). 
 
Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки у цих справах встановлені інші фактичні обставини справи. 
 
Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою апеляційним судом оцінкою умов договору поруки, якими обумовлено строк її припинення, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих умов, як таких, що не встановлюють строк дії поруки, що давало б можливість застосувати до спірних правовідносин шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України та визнати поруку припиненою. Проте ці аргументи були належним чином перевірені апеляційним судом і з урахуванням встановлених обставин спростовані під час нового розгляду справи. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що порука припинилася у зв`язку з непред`явленням банком вимоги до спадкоємця позичальника у строки, встановлені статтею 1281 ЦК України, що має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) вказано, що приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої, як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Отже, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється. Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Отже, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. 
 
Однак у справі № 522/407/15-ц позивач подав позов про звернення стягнення на предмет іпотеки безпосереднього до спадкоємців боржника, тоді як у справі, яка переглядається, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до поручителя ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, зазначивши третьою особою ОСОБА_2 , яка одночасно виступала позичальником за Кредитним договором і іпотекодавцем за договором іпотеки. 
 
При цьому за обставинами цієї справи позичальник  ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто вже після ухвалення 11 жовтня 2013 року судом першої інстанції рішення по суті спору. 
 
Крім того, заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області               від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківській області від 26 листопада 2013 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. У рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за Кредитним договором у розмірі 49 295,44 доларів США звернено стягнення на житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 14 серпня 2007 року № HAH2GA00000038) АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом. 
 
Отже, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , яка одночасно виступала і позичальником, і іпотекодавцем, відкрилася спадщина, яку прийняла  ОСОБА_3 , перебравши на себе обов`язки іпотекодавця в межах вартості предмета іпотеки. 
 
З огляду на наведене слід дійти висновку про те, що у цьому конкретному випадку правила статті 1281 ЦК України, які регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов`язань спадкодавця перед своїм кредитором, не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), яка стосується особливостей правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, є нерелевантною з урахуванням предмета спору та встановлених обставин у справі, яка переглядається. 
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статті 1281 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки саме собою посилання на справи з неподібними правовідносинами та з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права. 
 
Посилання касаційної скарги у цій частині зводяться до власного тлумачення норм права, а тому Верховний Суд їх відхиляє. 
 
Щодо стягнення тіла кредиту, процентів та пені 
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
 
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
 
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. 
 
У частинах першій, третій статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
 
Відповідно до частини першої статті 550, частин першої, другої статті 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. 
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). 
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний суд керувався тим, що: 
 
– заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за Кредитним договором у розмірі 49 295,44 доларів США звернено стягнення на предмет іпотеки, а отже, на час звернення з вказаним позовом настав строк виконання Кредитного договору в повному обсязі, внаслідок чого банк втратив право нараховувати проценти за користування кредитом і інші визначені договором складові боргу; 
 
– вказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, визначена кредитна заборгованість на момент припинення Кредитного договору, яка становить:     30 778,50 доларів США – заборгованість за тілом кредиту; 9 692,49 доларів США – заборгованість за процентами; 1 945,00 доларів США – заборгованість за комісією; 4 502,17 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 
 
– з огляду на те, що Кредитний договір припинено через звернення кредитора до суду з вимогами про погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області                від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 визначено загальний розмір кредитної заборгованості, то з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором у розмірі                   44 475,38 доларів США, з яких: 30 280,72 доларів США – тіло кредиту; 9 692,49 доларів США – проценти; 4 502,17 доларів США – пеня; 
 
– оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови Кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з поручителя заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц. 
 
Верховний Суд не погоджується з наведеними висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на таке. 
 
У статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня    2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування – це процесуальний обов`язок суду. 
 
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. 
 
Згідно з частинами першою–третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76–78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263–265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). 
 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20), на яку міститься посилання у касаційній скарзі, зазначено, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду не врахував положень частини п`ятої статті 82 ЦПК України (частини п`ятої статті 75 ГПК України) у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, згідно з якими обставини, встановлені стосовно певної особи судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Крім того, відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України, пункту 4 частини третьої статті 2 ГПК України змагальність сторін належить до основних засад (принципів) цивільного та господарського судочинства. Тому судове рішення у справі не може бути використане проти особи, яка не брала участі у цій справі. До того ж протилежний підхід призвів би до порушення статті 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки у висновку колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 752/21064/15-ц не враховано положень частини п`ятої статті 82 ЦПК України (частини п`ятої статті 75 ГПК України) у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від цього висновку. З огляду на приписи цих процесуальних норм особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не матиме преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. 
 
Однак, посилаючись на те, що сума заборгованості за Кредитним договором вже була визначена у заочному рішенні Харківського районного суду Харківської області             від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до позичальника ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, є доведеною і не підлягає доказуванню банком у цій справі, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що поручитель  ОСОБА_1 не брала участі у справі № 2034/2-5352/11, а тому сама собою наявність вказаного заочного рішення не позбавляє відповідача права заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язаннямпід час вирішення цього спору, зокрема доводитиу загальному порядку, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. 
 
Упостанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивач здійснив неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). 
 
Отже, у цьому конкретному випадку апеляційний суд повинен був належним чином дослідити поданий банком розрахунок кредитної заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування. 
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження                   № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987сво19) вказано, що уразі, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. 
 
У справі, яка переглядається, встановлено, що позичальник ОСОБА_2 перестала належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання у серпні 2008 року, тому строк повернення всієї суми кредиту, з урахуванням визначеного пунктом 7.1 Кредитного договоруспливу 120 календарних днів, – настав у грудні 2008 року. 
 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення. 
 
Після зміни строку виконання зобов`язання (31 грудня 2008 року) всі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаного часу. 
 
Однак, безпідставно не врахувавши наведених вище обставин,суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що подання ПАТ КБ «ПриватБанк» у листопаді        2011 року позову до  ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки і ухвалення Харківським районним судом Харківської області заочного рішення               від 19 жовтня 2012 року у справі № 2034/2-5352/11 не мало наслідком зміну строку кредитування, оскільки згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості. 
 
Отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами та пенею, нарахованими після настання строку повернення кредиту, тобто після 31 грудня 2008 року. 
 
Крім того, Верховний Суд не може погодитися з висновком апеляційного суду щодо наявності підстав для стягнення пені в іноземній валюті (доларах США), про що також зазначено у касаційній скарзі, з огляду на таке. 
 
Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18), на яку в оскаржуваній постанові посилався апеляційний суд, вказано, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб – поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті. 
 
Разом із тим у спірних правовідносинах сторони не обумовили можливість стягнення пені в іноземній валюті. 
 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
 
У пункті 4.1 Кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день сплати. 
 
Отже, за умовами Кредитного договору пеня може обчислюватися і стягуватися лише в національній валюті України – гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватися на момент прострочення зобов`язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час звернення до суду з позовом. 
 
За розрахунками позивача пеню обчислено в доларах США із зазначенням відповідних періодів її нарахування за кожним простроченим зобов`язанням. 
 
Отже, суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув пеню у доларах США, оскільки залишив поза увагою те, що у цій справі пеня повинна обчислюватися у національній валюті за кожен місяць прострочення і переводитися у гривню на час прострочення. 
 
Необхідність розрахунку та стягнення пені у гривні не є відходом від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня     2018 року у справі № 757/6367/13-ц, оскільки на відміну від фактичних обставин справи, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду, у цій справі сторони не обумовили можливість стягнення пені в іноземній валюті. 
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 495/3889/14 (провадження                    № 61-8508св18), від 14 липня 2021 року у справі № 569/10527/15-ц (провадження    № 61-15134св20). 
 
За таких обставин вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором є обґрунтованими у сумах, визначених станом на 31 грудня 2008 року, а саме: 30 280,72 доларів США – тіло кредиту; 79,35 доларів США – проценти; 11,89 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день прострочення відповідних платежів становить 89,09 грн, – пеня. 
 
Як вбачається з наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, до загального розміру заборгованості за Кредитним договором також включено заборгованість за комісією у розмірі 3 205,00 доларів США. 
 
У справі, яка переглядається, у задоволенні позовної вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення комісії відмовлено з огляду на те, що банк не мав права встановлювати у Кредитному договорі винагороду за дії, які він вчиняє на власну користь. У постанові від 22 лютого 2022 року Верховний Суд погодився з такими висновками апеляційного суду, у зв`язку з чим направив справу на новий апеляційний розгляд лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею. 
 
Отже, з урахуванням сплачених позичальником та неправомірно зарахованих банком грошових коштів на погашення комісії, загальний розмір яких згідно з наданим позивачем розрахунком за період з 14 серпня 2007 року до 19 травня 2009 року включно становить 1 205,00 доларів США, а також сплачених поза межами зміненого строку кредитування (після 31 грудня 2008 року) процентів за користування     кредитом – 608,29 доларів США та обумовленої в договорі пені – 6 909,65 доларів США, загальний розмір кредитної заборгованості підлягав зменшенню на суму цих коштів. 
 
Таким чином, у справі, яка переглядається, були наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Кредитним договором (тілом кредиту) у розмірі 21 649,02 доларів США ((30 280,72 доларів США + 79,35 доларів     США + 11,89 доларів США) – (1 205,00 доларів США + 608,29 доларів                                      США + 6 909,65 доларів США) = 21 649,02 доларів США). 
 
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визначення позивачу загальної суми заборгованості за Кредитним договором. Тому Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про обґрунтованість наведеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що за умовами Кредитного договору позичальник доручила банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму відповідно до договорів страхування протягом усього строку кредитування, який за умовами Кредитного договору становив 10 років, а враховуючи, що у 2014 році ОСОБА_2 померла, то у розпорядженні банку мала залишитися частина кредитних коштів на оплату чергових страхових платежів, тобто залишок цих коштів підлягав зарахуванню на погашення загальної суми заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки отриманий позичальником за умовами договору додатковий кредит у розмірі 5 070,44 доларів США на сплату страхових платежів не був включений банком ані до графіка погашення кредиту (том 1 а. с. 12), ані до розрахунку заборгованості (том 1 а. с. 6–7). Отже, враховуючи те, що позивач нараховував борг лише на тіло основного кредиту, наданого позичальнику на ремонт житлового будинку, у розмірі              35 000,00 доларів США, то наведені заявником у вказаній частині обставини не можуть слугувати підставою для зменшення визначеної банком у розрахунку загальної суми заборгованості. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що банк не надав доказів на підтвердження направлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим у неї не виник обов`язок дострокового повернення коштів за Кредитним договором, з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) та у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 755/11307/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 707/396/17, від 12 квітня             2023 року у справі № 703/353/17, згідно з якими «звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом № 1023-XII досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту», є неспроможними, оскільки,як вбачається із матеріалів цієї справи, 06 листопада       2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило позичальнику ОСОБА_2 вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісій та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту (том 4 а. с. 27–30). Поряд із цим поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача. Отже, поручитель не може розглядатися у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону № 1023-XII. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, а тому під час апеляційного перегляду справи подала заяву про застосування позовної давності, однак суд апеляційної інстанції не застосував до вимоги про стягнення неустойки спеціальну позовну давність в один рік, а до інших вимог (про стягнення тіла кредиту та процентів) – загальну позовну давність у три роки, з посиланням на правові висновки, викладені Верховним Судом України у постанові від 07 грудня 2016 року у справі № 6-719цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
У постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-719цс16 вказано, що відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання; якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У справі, яка переглядається, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такої зміни. Останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив      15 квітня 2009 року, а тому відповідно до пункту 4.5 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 90 днів після сплати боржником останнього платежу. З огляду на зазначене суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено, то через 90 днів після сплати боржником останнього платежу в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 28 листопада 2014 року, тобто зі спливом позовної давності. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14 (провадження № 14-59цс18) зазначено, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо таку заяву він не подавав у суді першої інстанції. 
 
З матеріалів цієї справи відомо, що під час нового розгляду справи сторона відповідача 27 травня 2021 року подала до апеляційного суду письмові пояснення, в яких, серед іншого, вказувала, що позивач звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права у грудні 2012 року, тобто з пропуском позовної давності (том 2 а. с. 125–141). 
 
У суді першої інстанції інтереси відповідача ОСОБА_1 представляв ОСОБА_5 , про що свідчить нотаріально посвідчена довіреність, видана 01 липня 2013 року ОСОБА_1 (том 1 а. с. 51). 
 
За нотаріально посвідченою довіреністю від 01 липня 2013 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси, зокрема в усіх судових установах України у всіх справах з усіма правами, що передбачені законом позивачу, відповідачу, третій особі, в тому числі брати участь у судових засіданнях, заявляти усні і письмові клопотання, давати усні та письмові пояснення тощо. 
 
Відповідно до частини п`ятої статті 76 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. 
 
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. 
 
Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 27 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції). 
 
Названий представник відповідача брав безпосередню участь у розгляді справи судом першої інстанції, зокрема був присутній у судовому засіданні 11 жовтня 2013 року (день ухвалення оскаржуваного рішення) (том 1 а. с. 52–54, 75–77), однак жодних заяв та клопотань, у тому числі про застосування позовної давності, до суду не подавав. 
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду                 від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній справі було встановлено факт неналежного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, натомість у справі, яка переглядається, представник відповідача брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, причому він був присутній у судовому засіданні 11 жовтня 2013 року, тобто у день ухвалення цим судом рішення по суті спору. 
 
Отже, посилаючись на межі апеляційного перегляду, апеляційний суд у цій справі обґрунтовано не вирішував заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності, оскільки таку заяву сторона відповідача не подавала у суді першої інстанції, хоча названа сторона брала участь у розгляді справи цим судом. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
 
Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України). 
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також у поданій 13 лютого 2018 року апеляційній скарзі на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова                    від 11 жовтня 2013 року ОСОБА_1 не заявляла клопотання про призначення у цій справі судової економічної експертизи, а новий представник відповідача – адвокат Мартіна Л. Г. подала таке клопотання до апеляційного суду лише 14 березня 2023 року (том 3 а. с. 226–230). 
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. При цьому апеляційний суд керувався положеннями статті 367 ЦПК України та тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції сторона відповідача не посилалася на необхідність проведення у справі економічної експертизи і не заявляла такого клопотання. Доказів щодо неможливості заявити таке клопотання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового розгляду, апеляційному суду не надано (том 4 а. с. 210–213). 
 
У пунктах 6, 7 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції, клопотання особи, яка подала скаргу. 
 
Згідно з частинами першою–третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. 
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. 
 
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. 
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного     судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. 
 
За таких обставин, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції, а також у поданій 13 лютого 2018 року апеляційній скарзі на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року ОСОБА_1 не посилалася на необхідність проведення у цій справі економічної експертизи і не заявляла такого клопотання, то згідно з вимогами пунктів 6, 7 частини другої статті 356, частини другої статті 367 ЦПК України апеляційний суд обґрунтовано відмовив стороні відповідача у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи, яке було подане до апеляційного суду лише 14 березня 2023 року, тобто під час останнього апеляційного перегляду цієї справи. 
 
Отже, заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, є необґрунтованою. 
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення       від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувану постанову апеляційного суду необхідно змінити шляхом зменшення розміру стягненої з відповідача на користь позивача заборгованості за Кредитним договором із     44 475,38 доларів США до 21 649,02 доларів США. 
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, – у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Позивач заявив позов про стягнення кредитної заборгованості на загальну суму 66 253,78 доларів США, а Верховний Суд стягнув таку заборгованість у розмірі 21 649,02 доларів США, що становить 32,67 %. 
 
За подання позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у розмірі 3 219,00 грн, а за подання касаційної скарги на постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року – 6 438,00 грн, всього – 9 657,00 грн (3 219,00 грн + 6 438,00 грн). 32,67 % від цієї суми становить 3 154,94 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
 
Поряд із цим позивачеві відмовлено у задоволенні позову на суму 44 604,76 доларів США (66 253,78 доларів США – 21 649,02 доларів США), що становить 67,33 %. 
 
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4 828,50 грн, а за подання двох касаційних скарг – 12 876,00 грн (6 438,00 грн +   6 438,00 грн), всього – 17 704,50 грн (4 828,50 грн + 12 876,00 грн). 67,33 % від цієї суми становить 11 920,44 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. 
 
Таким чином, за результатами розгляду справи по суті в порядку розподілу між сторонами судових витрат, враховуючи розмір задоволених та відхилених позовних вимог, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 765,50 грн (11 920,44 грн – 3 154,94 грн). Отже, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині розподілу судових витрат. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити частково. 
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року в частині стягнення з поручителя ОСОБА_1 та користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором                          від 14 серпня 2007 року № НАН2GА00000038 змінити, зменшивши розмір стягнення із 44 475 (сорока чотирьох тисяч чотирьохсот сімдесяти п`яти) доларів США 38 центів до 21 649 (двадцяти однієї тисячі шестисот сорока дев`яти) доларів США 02 центів. 
 
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року тапостанову Харківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року в частині розподілу судових витрат скасувати. 
 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 765 (вісім тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн 50 коп. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді:	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	А. С. Олійник  	
 	В. В. Пророк