ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 489/3859/21
провадження № 61-7649св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», державний реєстратор Радсадівської сільської ради Миколаївської області Прасолова Людмила Михайлівна,
треті особи: орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 рокуу складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - 
ТОВ «Кредитні ініціативи»), державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївської області (далі - державний реєстратор) Прасолової Л. М., третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, поновлення права власності.
 
Позов мотивований тим, що 14 лютого 2020 року державний реєстратор Прасолова Л. М. здійснила державну реєстрацію права власності за 
ТОВ «Кредитні ініціативи» на належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,9 кв. м.
 
ОСОБА_1 вказував, що державний реєстратор Прасолова Л. М. , вчиняючи зазначене, не врахувала, що квартира була предметом іпотеки та єдиним його житлом, а тому на неї поширювались норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, поза її увагою залишилось те, що договір іпотеки був нікчемним, оскільки на час його вчинення у квартирі проживали неповнолітні діти, а згоди на його укладання від органу опіки та піклування не було. Двоє неповнолітніх дітей також проживали у квартирі на час реєстрації за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на неї.
 
ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора, внесене до реєстру 14 лютого 2020 року 
за № 35530783 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредитні ініціативи»; поновити за ним право власності на зазначену квартиру. 
 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року до участі 
у справі як третю особу залучено ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Визнано неправомірним та скасовано рішення державного реєстратора Прасолової Л. М. від 14 лютого 2020 року № 35530783 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредитні ініціативи».
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
У задоволенні позовних вимог до державного реєстратора Прасолової Л. М. відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що квартира, яка належала ОСОБА_1 , була передана в іпотеку з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті, а тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів 
в іноземній валюті». Державний реєстратор Прасолова Л. М. здійснила реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи» 
з порушенням вимог законодавства, а тому її рішення є неправомірним 
і підлягає скасуванню. Оскільки рішення державного реєстратора скасовано, то відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» необхідним є визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, поновлення права власності.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що скасування рішення про державну реєстрацію права власності не є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна 
з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У разі подальшого відчуження нерухомого майна задоволення заявлених позовних вимог 
є неможливим.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
18 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року і залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2023 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки спірна квартира була предметом іпотеки, є єдиним житлом позивача, стягнення такої квартири на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» є незаконним. Спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті». Державний реєстратор під час вчинення реєстраційної дії не виконав покладений на нього Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов?язок, а саме не перевірив наявності поданих документів згідно з переліком, визначеним пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних документів для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки. Позивач вважає, що вибуття майна з володіння на підставі та 
в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», яке в подальшому було скасовано в судовому порядку, може вважатися таким, що вибуло 
з володіння власника поза його волею.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 569/23762/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 20 листопада 
2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 05 грудня 2018 року у справі 
№ 14-247цс18, від 05 грудня 2018 року у справі № 14-179цс18, постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
28 липня 2023 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, що 
є самостійною підставою для відмови у позові.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду м. Миколаєва.
 
31 липня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
13 грудня 2007 року між ОСОБА_1 і Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «АКПІБ») укладено договір про іпотечний борг № 1701-04/07, за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 40 000,00 дол. США зі сплатою 60 % річних на строк до 10 грудня 2027 року. Загальний розмір зобов`язання - 92 307,00 дол. США.
 
З метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором того 
ж дня позивач передав в іпотеку ЗАТ «АКПІБ» квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 69,90 кв. м.
 
17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» і ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про передання прав за договорами забезпечення.
 
23 серпня 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» склало на ім`я 
ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, у якому зазначало, що на підставі договору про відступлення права вимоги воно є кредитором, 
у якого є право вимоги за кредитним договором від 13 грудня 2007 року, за яким ОСОБА_1 , станом на 20 серпня 2019 року має заборгованість 
в сумі 89 833,32 дол. США. Посилаючись на зазначене, ТОВ «Кредитні ініціативи» констатувало, що має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
Зазначене повідомлення ТОВ «Кредитні ініціативи» надсилало 
ОСОБА_1 , однак воно отримано не було і повернулося товариству після закінчення терміну зберігання.
 
14 лютого 2020 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало державному реєстратору Прасоловій Л. М. заяву про державну реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_2 . Вказану заяву зареєстровано за № 38477986.
 
На підставі цієї заяви та поданих товариством документів, а саме: іпотечного договору від 13 грудня 2007 року, договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року, копії письмової вимоги, документів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги, виданих Укрпоштою, державний реєстратор Прасолова Л. М. 18 лютого 2020 року прийняла рішення 
№ 51181497 про державну реєстрацію права приватної власності на квартиру 
АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредитні ініціативи».
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 05 квітня 2023 року ТОВ «Кредитні ініціативи» 28 січня 2022 року продало спірну квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 413, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т. Л.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону повною мірою не відповідає.
 
Апеляційний суд, відмовляючи в позові, виходив із того, що заявлені вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки належним способом захисту позивача є віндикаційний позов.
 
Проте з такими висновками апеляційного суду повністю не можна погодитись з огляду на таке.
 
Щодо вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які 
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем 
і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту, потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що 
«з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IVзадоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 
27 жовтня 2021 року у справі № 545/1883/20, про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності».
 
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 
26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).
 
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону).
 
У частині другій статті 26 Закону, зокрема, встановлювалося, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також 
у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
 
Зазначене положення обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано 
з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.
 
При розгляді справ цієї категорії суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей; (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).
 
Положення Закону регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.
 
Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону встановлює, що в разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку 
з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.
 
Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
 
Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону.
 
Отже, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.
 
При цьому, відповідно до абзацу першого частини третьої статті 26 Закону, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.
 
Обов`язок суду скасовувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав (обтяжень) слід розуміти як обов`язок суду вирішити наявний спір про право.
 
Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).
 
Суд апеляційної інстанції, дійшовши помилкового висновку про те, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора є неналежним способом захисту, по суті рішення суду першої інстанції не переглянув, оцінки законності винесення державним реєстратором оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не надав та не перевірив висновків суду першої інстанції.
 
При цьому апеляційний суд також не врахував, що перехід права власності від іпотекодавця до іпотекодержателя здійснений саме на підставі рішення про державну реєстрацію права власності, прийнятого на підставі іпотечного застереження, що міститься в іпотечному договорі, і саме цю реєстрацію оспорює позивач.
 
З огляду на викладене висновки суду апеляційної інстанції щодо відмови 
в задоволенні позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора не можна вважати обґрунтованими і такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ з метою ефективного захисту порушених прав, у зв?язку з чим оскаржувана постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо вимог про поновлення права власності
 
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову 
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення права власності у зв?язку з обранням неефективного способу захисту з таких підстав.
 
Із матеріалів справи відомо, що спірну квартиру 28 січня 2022 року 
ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором купівлі-продажу відчужило (продало) ОСОБА_2 . 
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна 
з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло 
з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року 
в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
 
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 
20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження 
№ 61-17779св18)).
 
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна 
з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування норм статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не 
є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
 
Установивши, що спірна квартира була відчужена іпотекодержателем третій особі, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову 
в задоволенні позовних вимог про поновлення права власності, оскільки заявлена вимога не є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Вимоги до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України ОСОБА_1 не заявляв.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд 
є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник
у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених 
у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», треті особи: орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора скасувати і направити справу 
в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В іншій частині постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року слід залишити без змін.
 
Оскільки Верховний Суд нового рішення не ухвалював, оскаржуване судове рішення не змінював, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України суд касаційної інстанції не здійснює.
 
Керуючись статтями 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року 
в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В іншій частині постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов