КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ
 
31 травня 2024 року
 
м. Київ
 
справа №754/4340/23
 
провадження №22-ц/824/864/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Судді-доповідача:       Гуля В.В.
суддів:                           Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №501426496, у розмірі 37 321,9 грн, стягнути суму сплаченого судового збору.
Свої позовні вимоги мотивувало тим, що 04 лютого 2022 року  ОСОБА_1 уклала з АТ "Альфа-Банк" угоду про надання  споживчого  кредиту  № 501426496,  відповідно  до  якої  Банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.  У випадку невиконання позичальником умов кредитного договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації.
Банк  належним чином  виконав  свій обов`язок  щодо надання  позичальнику кредиту.
Позичальник своїх зобов`язань  за  кредитним договором   належним чином  не  виконувала,  внаслідок  чого  станом  на  22 січня 2023 року  виникла  заборгованість  в розмірі  37 321,90 грн.
12 серпня 2022  року  загальними зборами  акціонерів  АТ  "Альфа-Банк" затверджено  рішення  про  зміну  найменування  АТ  "Альфа-Банк"  на  АТ  "Сенс Банк".  Запис про  зміну  найменування  позивача внесено  до  Єдиного  державного  реєстру  юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських  формувань 30 листопада 2022 року.
На підставі викладеного та посилаючись на норми статей 4, 12, 19, 81, 141, 175-177 ЦПК України позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 501426496 від 04 лютого 2022 року в сумі 28 692,07 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 2 684 грн судових витрат по сплаті судового збору.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду, відповідач 11 січня 2023 рокунаправила до суду апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному розмірі та стягнути сплачений судовий збір з позивача.
Посилається  на  те, що  в матеріалах справи  відсутні   докази, які підтверджують   факт укладення  кредитного  договору  між сторонами, за яким позивач просить  стягнути  заборгованість, а також  факт  передачі грошових коштів за цим договором.
Вказує, що суд першої інстанції не зазначив, який саме документ, що надав позивач в якості доказу, суд оцінив як підписаний обома сторонами кредитний договір.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав наданий позивачем розрахунок заборгованості достатнім та належним доказом існування простроченої заборгованості.
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України  розгляд справи здійснюється  у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до  пункту 1  частини першої статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом  встановлено, що 04 лютого 2022 року між Акціонерним товариством «Альфа- Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду про надання кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 501426496, у якій сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, яка оформлена сторонами у письмовій формі та ними підписана.
Дата повернення  кредиту -04 лютого 2023 року.
В додатку №1 та Додатку №4 , що  є невід`ємною частиною Угоди,  запропоновано  визначити: детальний розпис  складових  загальної вартості  кредиту, реальної  річної  процентної ставки, графік платежів з повернення  кредиту, сплати процентів за його користування,  сум комісійної винагороди  та інших платежів  за  Угодою.
АТ   "Альфа-Банк"  підписано  акцепт  на  укладення  Угоди про  надання  кредиту  №501123303,  обслуговування  кредитної   картки та відкриття відновлювальної  кредитної лінії 20.02.2019.
Відповідно  до  наданого  суду  розрахунку  заборгованості станом  на  22 квітня 2023 заборгованість  ОСОБА_1   за  кредитним договором складає 37 321,90 грн., яка згідно з розрахунком заборгованості складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 699,96 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 7 992,11 грн, по комісії 8629,83 грн.
08 березня 2023 на  адресу відповідача було   направлено  досудову вимогу  про  виконання  договірних зобов`язань, яка залишена  відповідачем  без виконання.
Позивач до матеріалів справи надав виписку по рахункам за період з 04 лютого 2022 року по 22 січня 2023, з якої вбачається, що відповідачка несвоєчасно сплачувала платежі за кредитом, внаслідок чого станом на 22 січня 2023 року у неї виникла заборгованість.
Ухвалюючи рішення  про  часткове задоволення  позову,  суд першої інстанції  виходив з того, що відповідачка допустила прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором № 501426496, але у період дії воєнного стану відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України вона звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки за таке прострочення, нарахованої за період з 04 лютого 2022 по 22 січня 2023, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідачки комісії задоволенню не підлягає. 
Також позивачем надано достатні докази виникнення зобов`язання з укладеного кредитного договору та їх неналежного виконання відповідачкою, тому стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту в сумі 20 699,96 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 7 992,11 грн.
Колегія суддів  погоджується  з висновками суду  першої інстанції з огляду  на таке.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено у такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набранням чинності Закону  України "Про споживче  кредитування" залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було підсано: Оферту на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501426496 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 04 лютого 2022 року; Анкету заяву від 04 лютого 2022 року; паспорт споживчого кредиту від 04 лютого 2022 року.
Відповідно до 2.1 Анкети-заяви, зазначено, що підписанням цього Акцепту я ОСОБА_2 підтверджую акцепт публічної пропозиції та укладання договору між мною та АТ «Альфа-Банк» на умовах викладених в публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб сторінці банку. 
Публічну пропозицію прошу надати шляхом самостійної можливості завантаження чинної публічної пропозиції, розміщеному на офіційному сайті Банку у мережі інтернет.
Отже виходячи з наведеного суд дійшов до висновку, що підписання Анкети-заяви  разом з іншими наведенеми доказами складає договір про надання банківських послуг.
Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла до висновку про те, що доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не зазначив, який саме документ, що надав позивач в якості доказу, суд оцінив як підписаний обома сторонами кредитний договір, є необґрунтованими, та такими що спростовуються матеріалами справи.
Разом з тим необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про  те, що  в матеріалах справи  відсутні   докази, які підтверджують   факт укладення  кредитного  договору  між сторонами, за яким позивач просить  стягнути  заборгованість, оскільки укладання договору підтверджується долученими позивачем доказами, а саме: . Оферта на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501426496 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 04 лютого 2022 року; Анкета-заява від 04 лютого 2022 року; паспорт споживчого кредиту від 04 лютого 2022 року.
Щодо доводу апелянта про те, що наданий банком розрахунок, який в силу Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» не є розрахунком, колегія суддів дійшла до висновку, що вони необґрунтовані, оскільки доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Крім того, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, наданий розрахунок може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту та повинен досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. 
Доводи апеляційної скарги про  відсутність  доказів   отримання  кредитних коштів є  необґрунтованими та спростовуються  сукупністю  наявних в матеріалах справи доказів,  в тому  числі  виписками по  рахунку, які є належними та достатніми доказами на  підтвердження  вказаної обставини.      
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є необґрунтованими та такими, що не відповідають матеріалам справи та нормам матеріального та процесуального права, оскільки позов було заявлено до належного відповідача. При цьому розмір боргу не оспорюється.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог частково.
Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                          Гуль В.В.

Судді                                                                                       Матвієнко Ю.О.

                                                                                                 Мельник Я.С.