УХВАЛА
09 травня 2024 року
м. Київ
справа № 405/5390/23
провадження № 61-4706ск24
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у місті Кропивницькому ради, про визнання фізичної особи недієздатною та встановлення опіки,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2023 році ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною вище заявою.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 недієздатним та встановлено над ним опіку. Призначено ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 . Визначено строк дії даного рішення два роки, тобто до 04 грудня 2025 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року апеляційну скаргу Органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у місті Кропивницькому ради задоволено частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною та встановлення над нею опіки відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
27 березня 2024 року ОСОБА_1 , із застосуванням засобів поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 09 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , на постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року залишено без руху. Запропоновано заявникові: 1) На підтвердження наведених обставин пропуску строку надати відповідні докази та звернутися до суду з відповідним клопотанням; 2) Уточнити касаційну скаргу із чітким посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, 
а також уточнити прохальну частинку касаційної скарги з урахуванням положень статті 409 ЦПК України та надати суду уточнену редакцію касаційної скарги разом з її копіями та доданими матеріалами відповідно до кількості учасників справи. 
Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
Копію вказаної ухвали направлено ОСОБА_1  на вказану у касаційній скарзі поштову адресу.
Зі змісту відомостей з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» (трек 
№ 0600259916590) убачається, що вказане поштове відправлення було вручено  ОСОБА_1 17 квітня 2024 року.
У травні 2024 року  ОСОБА_1 , із застосуванням засобів поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із клопотанням на виконання ухвали Верховного Суду від 09 квітня 2024 року.
Проте, зазначені в ухвалі Верховного Суду вимоги не були виконані у повному обсязі, оскільки заявник хоча і звернувся до суду із клопотанням на виконання вимог ухвали про залишення його касаційної скарги без руху проте не надав уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи із чітким зазначенням підстав касаційного оскарження. 
Відтак, згідно із частиною другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої 
статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Положеннями зазначеного пункту передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. При визначенні справ із подібними правовідносинами підлягають врахуванню предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Особа, яка подала касаційну скаргу, має враховувати, що у разі посилання 
у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої 
статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України у такій скарзі необхідно зазначити, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України 
у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої 
статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України у касаційній скарзі має бути зазначено певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України з наведенням обґрунтувань таких доводів.
Виконання зазначених процесуальних вимог має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідних пунктів згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведених вище правових норм.
Крім того, частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими з чого вбачається, що коректне визначення підстав касаційного оскарження має суттєве значення.
У змісті уточненої касаційної скарги заявник зазначає підставами касаційного оскарження судового рішення пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, водночас не конкретизує такі підстави касаційного оскарження.
Відтак, у змісті ухвали Верховного Суду від 09 квітня 2024 року заявникові роз`яснено, що окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці 
у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 20 червня 2018 року у справі 
№ 755/7957/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 2/1712/783/2011, 
від 26 червня 2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04 липня 2018 у справі 
№ 522/2732/16-ц).
Уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам закону, оскільки заявник у змісті касаційної скарги, наданої на виконання вимог ухвали Верховного Суду про залишення касаційної скарги без руху наводить виключно перелік постанов Верховного Суду без формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявником у змісті уточненої касаційної скарги не зазначено, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також, саме по собі посилання у змісті касаційної скарги на не дослідження судом апеляційної інстанції доказів не є виконанням приписів процесуального закону щодо обов`язкового зазначення підстав касаційного оскарження, оскільки відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу.
Отже, саме по собі посилання на вказану вище підставу касаційного оскарження, не є виконанням умов пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень 
у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.
Також заявником хоча і надано суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в обґрунтування якого останній зазначав, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин у зв`язку із перебуванням на військовій службі під час мобілізації, а також у зв`язку із великою тривалістю повітряних тривог на території України, проте вказані заявником підстави пропуску строку на касаційне оскарження, без надання відповідних доказів на підтвердження дати отримання оскаржуваної постанови не можуть бути прийняті судом до уваги з урахуванням присутності у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представника заявника, про що зазначено у змісті касаційної скарги.
При цьому Верховний Суд наголошував на необхідності належного обґрунтування підстав пропуску строку, а також на необхідності надання доказів на підтвердження саме дати отримання копії повного тексту оскаржуваної постанови Кропивницького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у змісті ухвали про залишення касаційної скарги без руху.
Крім того, заявником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 09 квітня 2024 року в частині необхідності подання до суду уточненої касаційної скарги та її копій відповідно до кількості учасників справи.
Надання заявником фіскального чеку на підтвердження направлення поштового направлення на адресу заінтересованої особи не є виконанням приписів 
пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України.
Згідно частини першої статті 44 ЦПК Україна учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Станом на 09 травня 2024 року вимоги ухвали Верховного Суду від 09 квітня 
2024 року заявником в повному обсязі не виконані, а тому суд не може вирішити питання про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України 
у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у місті Кропивницькому ради, про визнання фізичної особи недієздатною та встановлення опіки, вважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                            Д. Д. Луспеник