ПОСТАНОВА
Іменем України

28 березня 2024 року   
Київ
справа №818/529/16
адміністративне провадження №К/990/34385/23
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
за участю секретаря судового засідання: Лупінос Я. В.
учасники судового процесу:
представники позивача - Васильцов В. М., Лещенко О. В.,
представник відповідача - Семерня І. Ю. (в режимі відеоконференції),
розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції як суд касаційної інстанції справу № 818/529/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шосткинське підприємство "Харківенергоремонт" до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року (головуючий суддя - Опімах Л. М.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2023 року (головуючий суддя - Катунов В. В., судді: Ральченко І. М., Чалий І. С.),
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» (далі - позивач, ТОВ «ШП «Харківенергоремонт», Товариство) звернулося до суду з позовом до Шосткинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області (далі - відповідач, контролюючий орган, Шосткинська ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21 грудня 2015 року № 0000802202 та № 0000812202.
На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення контролюючий орган прийняв з порушенням вимог чинного податкового законодавства, а висновки акта перевірки не відповідають дійсним обставинам і доказам, наданим на їх підтвердження.
Сумський окружний адміністративний суд постановою від 09 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року, адміністративний позов задовольнив, податкові повідомлення-рішення визнав протиправними і скасував. 
Верховний Суд постановою від 03 листопада 2020 року судові рішення скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
За наслідками нового розгляду справи Сумський окружний адміністративний суд рішенням від 16 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2023 року адміністративний позов задовольнив, податкові повідомлення-рішення визнав протиправними і скасував.
Під час нового розгляду справи Сумський окружний адміністративний суд ухвалою від 20 листопада 2020 року на підставі статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснив заміну відповідача у справі з Шосткинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області (код ЄДРПОУ 3521341) на Головне управління ДПС у Сумській області (код ЄДРПОУ 43144399) [т. 4 а. с. 152]. Протокольною ухвалою від 16 лютого 2021 року Сумський окружний адміністративний суд здійснив заміну відповідача у справі з Головного управління ДПС у Сумській області (код ЄДРПОУ 43144399) на Головне управління ДПС у Сумській області, утворене як відокремлений підрозділ Державної податкової служби (код ЄДРПОРУ ВП 43995469) [т. 5 а. с. 211].
Вирішуючи спір між сторонами, суди попередніх інстанцій встановили такі обставини.
Шосткинська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Сумській області (далі - Шосткинська ОДПІ) провела документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства по фінансово-господарських взаємовідносинах з ТОВ "Українська нафто-газова компанія" за період з 01 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої складено акт від 09 грудня 2015 року № 450/18-17-22-0005/34113412 (т. 1 а. с. 13-53; далі - Акт перевірки).
В Акті перевірки зроблено висновки про порушення позивачем: 
- підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 138.1.1 пункту 138.1, підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (далі - ПК України), з урахуванням положень підпункту 83.1.1 пункту 83.1 статті 83 ПК України, статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV), абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 (далі - Положення №88), у зв`язку з чим занижено податок на прибуток підприємства на загальну суму 30491856 грн;
- пунктів 44.1, 44.2 статті 44, пунктів 198.3, 198.4, 198.6 статті 198 ПК України, з урахуванням положень підпункту 83.1.1 пункту 83.1 статті 83, пунктів 201.4, 201.6, 201.7, 201.10 статті 201 ПК України, статті 9 Закону № 996-XIV, абзацу другого пункту 2.1 Положення № 88 по господарським операціям з ТОВ «Українська нафто-газова компанія», у зв`язку з чим занижено суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість, яка підлягає сплаті в бюджет на загальну суму 31037627 грн.
Порушення зазначених норм Шосткинська ОДПІ обґрунтовувала тим, що первинні документи, які Товариство надало на підтвердження сум витрат та податкового кредиту, задекларованих за операціями з придбання природного газу у ТОВ «Українська нафто-газова компанія», не відповідають дійсності, оскільки зазначені господарські операції фактично не мали місця.
Висновок Шосткинської ОДПІ про нереальний характер господарських операцій позивача із зазначеним суб`єктом господарювання вмотивований тим, що відповідно до висновку експертного дослідження, виконаного експертом науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України в Сумській області від 14 вересня 2015 року № 80 (т. 1 а. с. 170-178), ухваленого за результатами почеркознавчого дослідження копій первинних документів та копій форми ОСОБА_1 , яка згідно з інформаційними даними ДФС України є директором ТОВ «Українська нафто-газова компанія», підписи від імені директора ТОВ «Українська нафто-газова компанія» ОСОБА_1 на статутних документах товариства, а також на первинних документах, складених на виконання договорів постачання природного газу, та підписи від мені гр. ОСОБА_1 в паспортних документах виконані різними особами. Відтак, первинні документи суперечать чинному законодавству, не мають юридичної сили та доказовості, відповідно не підтверджують реальність господарських операцій та правомірність визначення позивачем податкового кредиту та витрат.
На підставі висновків Акта перевірки Шосткинська ОДПІ 21 грудня 2015 року прийняла податкові повідомлення-рішення:
- №0000802202, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток» в сумі 45737784,00 грн, у тому числі за основним платежем - 30491856,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 15245928,00 грн (т. 1 а. с. 11);
- №000812202, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість» в сумі 39221007,00 грн, у тому числі за основним платежем 26147338,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 13073669,00 грн (т. 1 а. с. 12).
Задовольняючи позовні вимоги за наслідками нового розгляду справи, суди попередніх інстанцій виходили з таких мотивів:
1) надані позивачем первинні документи підтверджують здійснення господарських операцій між ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» та TOB «Українська нафто-газова компанія», а також спричинення цими операціями реальних змін майнового стану позивача, підтверджують наявність руху його активів, що є визначальною ознакою реальності господарських операцій між позивачем та TOB «Українська нафто-газова компанія». Суди звернули увагу, що податковий орган, стверджуючи про відсутність у позивача реальних господарських операцій з TOB «Українська нафто-газова компанія», не спростовує факту зміни майнового стану позивача внаслідок цих операцій щодо отримання природного газу, який в подальшому позивач використав в межах власної господарської діяльності, а також обставини подальшого використання позивачем природного газу. Відповідач також не заперечує, що ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» в 2012-2013 роках фактично отримав природний газ і переробив на електричну енергію, а також витратив задекларовану ним кількість природного газу, поставленого ТОВ «Українська нафто-газова компанія» за договором №П/12-185 від 29.08.2012 року. Отже, контролюючий орган не спростовує придбання та використання позивачем природного газу, а отже, не спростовує і реального характеру спірних господарських операцій;
2) висновок експертного дослідження від 14 вересня 2015 року №80 отриманий з порушенням порядку, встановленого законом, не є належним та допустимим доказом у даній справі. Суди зазначили, що копії документів не можуть бути об`єктом почеркознавчого дослідження, відтак експертне дослідження НДЕКЦ при УМВС України в Сумській області, оформлене висновком від 14 вересня 2015 року №80, суперечить Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичним рекомендаціям з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Отже, експертне дослідження, на яке посилається контролюючий орган, не є належним доказом для висновків, викладених в Акті перевірки;
3) ухвала Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к не підтверджує фіктивність господарських операцій між ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» та TOB «Українська нафто-газова компанія» у цій адміністративній справі. Суди із посиланням на висновки Великої Пали Верховного Суду, викладені у постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19, зазначили, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Відповідач не навів доводів та не надав доказів тому, що позивач діяв без належної обачності та був обізнаним, чи міг бути обізнаним про допущення його контрагентом певних порушень законодавства при створенні підприємства чи веденні господарської діяльності, оскільки, укладаючи угоду зі своїми контрагентом, позивач мав всі документальні підтвердження господарської правосуб`єктності контрагента: здійснювати господарську діяльність, реалізовувати господарську компетенцію, мати зобов`язання, нести за ними відповідальність тощо. Укладаючи правочини, позивач не міг ні знати, ні навіть припускати, що контрагент може бути фіктивним, в той час, коли станом на момент укладення правочину та здійснення господарських операцій із таким контрагентом він був зареєстрований у встановленому законом порядку як юридична особа, зареєстрований платником ПДВ і, відповідно, мав всю необхідну право- та дієздатність виступати учасником господарських правовідносин. До того ж це не виключає здійснення таким контрагентом і правомірних господарських операцій, які підтверджені відповідними первинними документами. Таким чином, позивач під час укладення договору поставки природного газу не міг передбачити вчинення контрагентом певних порушень законодавства при створенні підприємства чи веденні господарської діяльності.
Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, Головне управління ДПС у Сумській області подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить судові рішення скасувати.
ГУ ДПС вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 лютого 2023 року у справі №280/5649/19, 14 лютого 2020 року у справі № 804/249/16, від 10 квітня 2020 року у справі №816/4409/15, від 17 березня 2020 року у справі №820/5934/15, від 16 квітня 2020 року у справі №826/7760/15, від 22 вересня 2015 року у справі №810/5645/14, від 15 квітня 2020 року у справі № 826/26692/15, а також висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 05 березня 2012 року у справі № 21-421а11, від 01 грудня 2015 року у справі № 21-1661а15, від 02 грудня 2015 року у справі № 21-3849а15. Згідно з висновками, викладеними у цих постановах суду, податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, що виключає можливість формування даних податкового обліку на підставі таких документів. Скаржник звертає увагу, що Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, у постанові від 03 листопада 2020 року такі висновки підтримав, звернув увагу на наявність експертного дослідження №80, а також ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к, яку Верховний Суд визнав такою, що відповідає вимогам допустимості в розумінні КАС України. 
На переконання ГУ ДПС, суди зробили безпідставний висновок про те, що експертне дослідження №80 є недопустимим доказом, адже його не можна вважати таким, що одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Звертає увагу, що в експертному дослідженні зазначено про задовільну якість наданих копій документів, а позивач не висловлював клопотань у кримінальному провадженні про недопустимість такого доказу. Крім того, суди попередніх інстанцій безпідставно постійно відмовляли у задоволенні клопотання представника відповідача про допит в якості свідка контрагента позивача - ОСОБА_1 , незважаючи на те, що Верховний Суд направляючи дану справу на новий розгляд вказав, що слід надати ретельну оцінку доводам ОСОБА_1 .
Зазначене у сукупності, за позицією ГУ ДПС, свідчить про те, що суди попередніх інстанцій знову не дотрималися принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, і проігнорували наявність в матеріалах справи експертного дослідження, яким підтверджено факт не підписання контрагентом позивача первинних документів. 
Відповідно до доводів, викладених у касаційній скарзі, Верховний Суд ухвалою від 22 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження у справі на підставі пунктів 1 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини у справі та правильно застосували норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Звертає увагу, що експертне дослідження № 80 не може бути використане в якості доказу у справі, оскільки останнє було складено з істотним порушенням норм процесуального законодавства, зокрема, у вказаному експертному дослідженні відсутні відомості про попередження експерта про кримінальну відповідальність та допущено інші істотні порушення порядку призначення і проведення судових експертиз. Крім того, ухвала Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к не може бути єдиним і беззаперечним доказом відсутності господарської операції, про що зазначено безпосередньо в такій ухвалі суду. Наполягає на тому, що обставини, на які посилається контролюючий орган не спростовують відомості наданих первинних документів і наявності фактичного руху активів позивача.
У судовому засіданні представник ГУ ДПС підтримав вимоги касаційної скарги, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній. Доводив, що матеріали справи містять вичерпні докази відсутності реальності господарських операцій, а саме: висновок експертного дослідження №80 і ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к. Наголошує, що ОСОБА_1 заперечила свою причетність до здійснення господарської діяльності TOB «Українська нафто-газова компанія» і підписання будь-яких документів, відповідно, підписи, які наявні на податкових накладних, їй не належать. Звертала увагу, що суд повинен був заслухати такі пояснення цієї особи, допитавши її як свідка, чого не зробив.
Представники позивача проти доводів і вимог касаційної скарги заперечували. Доводили, що протягом усього розгляду цієї справи контролюючий орган намагається спростувати реальність господарської операції доказами, які не відповідають критеріям належності і допустимості. Наполягав на тому, що позивач є підприємством реального сектору економіки, спірні господарські операції фактично були здійснені, а придбаний товар використано у власній господарській діяльності, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, надані у судовому засіданні, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також доводи відзиву на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.
Спірне у цій справі питання, в межах вирішення якого відкрито касаційне провадження, пов`язане із необхідністю дослідження господарських операцій між ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» та TOB «Українська нафто-газова компанія» на предмет їх реальності з огляду на позицію контролюючого органу про наявність експертного дослідження № 80 і ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к, відповідно до яких первинні документи, виписані від імені контрагента, підписані іншими особами, а директор контрагента підтвердив свою непричетність до господарської діяльності TOB «Українська нафто-газова компанія».
Вимоги для підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - так само). Згідно з абзацом першим пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів,  ведення яких передбачено законодавством. 
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий пункту 44.1).
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 ПК).
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (абзац четвертий цього пункту).
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (абзаци перший і другий пункту 198.6 статті 198 ПК України). 
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон №996-XIV.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити, перелік яких наведений у частині другій зазначеної статті.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами, які відображають реальність таких операцій. Сума податку для включення до податкового кредиту повинна бути підтверджена, крім того, податковою накладною, виписаною постачальником на операцію з постачання товару (послуг) і зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум витрат та податкового кредиту, врахованих платником під час визначення податкових зобов`язань з податку на прибуток та з ПДВ відповідно, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені для оформлення такої операції, не відповідають дійсності і не можуть бути підставою податкового обліку. Це відповідає і вимозі статті 75 КАС України щодо достовірності доказів.
Ці вимоги однаковою мірою стосуються формування й інших показників податкового обліку, в тому числі, доходу і податкових зобов`язань з ПДВ за господарськими операціями, оскільки податковий облік, як і будь-який облік, обов`язковість якого встановлена законом, не може ґрунтуватися на недостовірних даних.
Превалювання сутності над формою (операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми) як принцип бухгалтерського обліку, що закріплений в статті 4 Закону №996-XIV, так само характеризує і податковий облік.
У справах, предмет спору в яких стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є фіктивними, сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, якщо її узагальнити, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податків господарських договорах, що має підтверджуватись первинними документами відповідно до вимог, встановлених правовими нормами, зокрема й щодо змісту (обов`язкових реквізитів).
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та витрат.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то платник податків не має права на податкову вигоду у вигляді податкового кредиту та/або зменшення оподатковуваного доходу на суму витрат.
Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.
На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником даних податкового обліку.
Такі висновки зроблені Верховним Судом у ряді постанов, до прикладу (але не виключно) в постановах від 24 січня 2018 року у справі №2а-19379/11/2670, від 28 жовтня 2019 року у справі №280/5058/18, від 26 лютого 2020 року у справі №826/1308/18, від 06 травня 2020 року у справі №640/4687/19. Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається ГУ ДПС у касаційній скарзі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19 фактично підтвердила такі висновки, сформувавши загальні підходи, які повинні застосовуватися судами під час вирішення питання щодо наявності/відсутності підстав у платника податку для отримання певної податкової вигоди (формування витрат, що визначаються при визначенні об`єкта оподаткування, податкового кредиту тощо) за результатами здійснення певних господарських операцій.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами (пункт 63 Постанови).
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції (пункт 64 Постанови).
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними (пункт 65 Постанови).
Визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Самі по собі такі обставини, як-от: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) тощо - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Зробивши акцент на реальному здійсненні господарської операції як складової юридичного факту, що породжує у платника податків право на податковий кредит та на збільшення витрат, Велика Палата в цій постанові акцентувала увагу на тому, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Таким чином, сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.
Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду також зроблено висновки про те, що під час вирішення спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (пункт 66 Постанови).
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (пункт 67 Постанови).
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду та з огляду на положення статті 90 КАС України обставини підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, причому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом статей 73 - 75 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Зі змісту судових рішень вбачається, що під час нового розгляду справи суди попередніх інстанцій встановили, у який спосіб здійснювалися господарські операції між ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» та TOB «Українська нафто-газова компанія», які первинні документи це підтверджують. Суди дослідили і встановили факт використання придбаного товару у власній господарській діяльності позивача. Також суди попередніх інстанцій надали правову оцінку доводам контролюючого органу, з якими останній пов`язував нереальність господарських операцій.
ГУ ДПС, не заперечуючи проти встановлених судами обставин і наявних в матеріалах справи первинних документів, висловлює незгоду із судовими рішеннями виключно в контексті результату вирішення спору, адже на його переконання висновки експертного дослідження № 80 і наявність ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к є беззаперечними і достатніми доказами, які у повному обсязі спростовують відомості первинних документів, а тому підстави для задоволення позовних вимог були відсутні. Скаржник вважає, що саме такий підхід висловив Верховний Суд, направляючи цю справу на новий розгляд.
Однак, колегія суддів вважає такі доводи ГУ ДПС безпідставними, оскільки в постанові від 03 листопада 2020 року Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції робили висновки про належність та достовірність (чи неналежність та недостовірність) первинних документів наданих позивачем без врахування доводів контролюючого органу, а також вимог чинного податкового законодавства щодо оформлення таких первинних документів. Суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам процесуального законодавства не надали належної оцінки вказаним доказам (експертному дослідженню № 80 і ухвалі Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к), а тому обставини щодо реальності господарських операцій між позивачем та вказаним контрагентом судами як першої так і апеляційної інстанції у повному обсязі перевірені не були. Саме ці мотиви і стали підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно, під час нового розгляду справи суд першої інстанції повинен був оцінити наявні у податкового органу відомості саме у співвідношенні з наявною первинною документацією, що, фактично, він і зробив, надавши перевагу письмовим доказам, які суд визнав належними. Оцінивши доводи контролюючого органу, суд дійшов висновку про їх безпідставність, оскільки (1) експертне дослідження № 80 не є належним і допустимим доказом; (2) сам факт наявності ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к не спростовує реальність господарської операції.
У касаційній скарзі ГУ ДПС висловлює незгоду із висновками суду про те, що експертне дослідження № 80 є неналежним і недопустимим доказом. Мотивує свою позицію тим, що експертне дослідження має конкретну відповідь на поставлене питання, в ньому зазначено, що будь-яких ознак монтажу встановлено не було (якість копій досліджуваних документів - задовільна). Крім того, жодних клопотань позивача про визнання експертного дослідження № 80 недопустимим доказом в кримінальному провадженні немає.
Оцінюючі такі доводи, колегія суддів враховує, що Верховний Суд, в тому числі і Велика Палата, висловлювалися щодо особливостей допустимості висновків експертів як доказів (зокрема постанови від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18, від 07 серпня 2019 року у справі №555/456/18, від 04 листопада 2020 року у справі № 904/684/18, від 21 січня 2021 року у справі №824/62/20, від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18, від 07 вересня 2023 року у справі №686/24376/20). За висловленим Верховним Судом у цих справах підходом, висновок експертизи є недопустимим доказом зокрема у таких випадках: (1) якщо у висновку відсутні відомості, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність; (2) якщо проведення експертизи відбулося з порушенням норм законодавства, зокрема, рішення про проведення експертизи прийняте слідчим, що не входить до групи слідчих, яким доручено розслідування, або почеркознавчу експертизу проведено на підставі копій документів, а не оригіналів.
Застосовуючи такий підхід до правовідносин, які виникли у цій справі, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували, що в порушення вимог пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, таке експертне дослідження було проведено на підставі копії документів.
При цьому, відповідно до пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
Згідно з пунктом 3.5 Інструкції коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.
Також доречними є доводи позивача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, що у висновку експерта відсутні відомості про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність.
З урахуванням викладеного, колегія суддів не має обґрунтованих підстав сумніватися у правильності висновків судів попередніх інстанцій, що наданий ГУ ДПС висновок експертного дослідження, покладений в основу інкримінованого позивачеві порушення, не є належним і допустимим доказом у цій справі. Доводи ж ГУ ДПС, що позивач в кримінальному провадженні не заявляв клопотань про визнання експертного дослідження № 80 недопустимим доказом, є безпідставними, адже позивач не був учасником такого кримінального провадження.
Також на переконання колегії суддів суди попередніх інстанцій правильно оцінили доводи ГУ ДПС щодо наявності ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к.
За змістом цього судового рішення засновника TOB «Українська нафто-газова компанія» ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України у зв`язку з закінченням строків давності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19 виснувала, що ураховуючи аналіз кримінальної складової усіченого складу злочину, передбаченого статтею 205 КК України, злочин фіктивного підприємництва вважається закінченим у момент реєстрації/перереєстрації юридичної особи, що не має нічого спільного з господарською діяльністю такої юридичної особи, зокрема підписанням первинних документів і сплатою податків (абзац третій пункту 36.4 постанови). Набрання чинності 25 вересня 2019 року положеннями Закону України від 18 вересня 2019 року № 101-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо зменшення тиску на бізнес» (далі - Закон № 101-IX) має вплинути на розгляд податкових спорів, у яких матеріали кримінальних проваджень за статтями 205, 212 КК України використовувалися для обґрунтування податкових донарахувань. Зокрема, у зв`язку з відповідними обставинами матеріали таких кримінальних проваджень є неналежними доказами, які не можуть обґрунтовувати здійснені податковими органами донарахування (пункт 36.14 постанови). Норми матеріального права не можуть пов`язувати визнання ознак фіктивності юридичної особи з обов`язковою наявністю вироку щодо осіб, які вчинили фіктивне підприємництво. Матеріали кримінального провадження стосовно посадових осіб підприємств-контрагентів не є належними та допустимими доказами безтоварності операцій, якщо таким матеріалам не надана правова оцінка компетентним судом, що знаходить своє вираження, наприклад, у формі вироку у відповідному кримінальному провадженні (пункт 36.20 постанови).
Суди попередніх інстанцій, проаналізувавши зміст ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к, встановили, що в ній не досліджувалися господарські операції між TOB «Українська нафто-газова компанія» і ТОВ «ШП «Харківенергоремонт», відповідно, відсутні й висновки, що такі не мали реального характеру. У цьому судовому рішенні суд акцентував увагу на правовому висновку Верховного Суду України, який міститься в постанові від 03 березня 2016 року у справі № 5-347кс15 (стаття 458 КПК України), згідно із яким неприпустимим є встановлення преюдиціальних фактів щодо осіб, які не є учасниками даного конкретного кримінального провадження. Як зазначає Верховний Суд України, встановлення такої преюдиції, суперечить передбаченим статтею 7 КПК загальним засадам кримінального провадження, зокрема верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.
В ухвалі суду відсутні встановлені обставини не підписання ОСОБА_1 первинних документів, які укладалися між TOB «Українська нафто-газова компанія» і ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» і містяться в матеріалах справи.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що зазначена ухвала суду не є безумовним доказом відсутності реального характеру спірних у цій справі господарських операцій, оскільки не є доказом, який спростовує відомості первинних документів.
Суди врахували, що на час укладання та виконання договору контрагент позивача TOB «Українська нафто-газова компанія» був належним чином зареєстрований платником ПДВ та згідно ЄДР був зареєстрований за місцем знаходження, мав статус юридичної особи, мав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом, наділений правоздатністю та дієздатністю, мав право укладати з позивачем будь-які договори.
Як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, відповідач не навів обґрунтованих доводів та не надав доказів того, що позивач діяв без належної обачності та був обізнаним, чи міг бути обізнаним про допущення його контрагентом певних порушень законодавства при створенні підприємства чи веденні господарської діяльності, оскільки, укладаючи угоду зі своїми контрагентом, позивач мав всі документальні підтвердження господарської правосуб`єктності контрагента: здійснювати господарську діяльність, реалізовувати господарську компетенцію, мати зобов`язання, нести за ними відповідальність тощо.
Укладаючи правочини позивач не міг ні знати, ні навіть припускати, що контрагент може бути фіктивним, в той час, коли станом на момент укладення правочину та здійснення господарських операцій із таким контрагентом він був зареєстрований у встановленому законом порядку як юридична особа, зареєстрований платником ПДВ і, відповідно, мав всю необхідну право- та дієздатність виступати учасником господарських правовідносин. До того ж це не виключає здійснення таким контрагентом і правомірних господарських операцій, які підтверджені відповідними первинними документами.
Отже, у справі, що розглядається, контролюючий орган на порушення вимог статті 77 КАС України не довів та не надав належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про наявність фактів протиправної поведінки позивача та про обізнаність платника податків щодо протиправної поведінки його контрагента і злагодженості дій між ними.
Під час розгляду справи суди попередніх інстанцій надали належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраним судами на підставі статті 9 КАС України, а також іншим обставинам, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування витрат та податкового кредиту. Зокрема, суди дослідили первинні документи, які згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України є підставою для податкового обліку та які містять відомості, що в повній мірі відображають суть спірних господарських операцій та підтверджують їх фактичне здійснення.
Оцінюючи доводи ГУ ДПС щодо безпідставного відхилення судами попередніх інстанцій клопотання відповідача про допит свідка, колегія суддів виходить з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції протокольною ухвалою задовольнив клопотання ГУ ДПС про виклик свідка (т. 6 а. с. 137 зв.бік), здійснив виклик ОСОБА_1 телефонограмою (т. 6 а.с.155; встановлено, що набрані номери телефонів не обслуговуються), повістками (т. 6 а.с.142, 158) та шляхом розміщення оголошення на сайті (т. 6 а.с. 160, 169, 173а). Водночас ГУ ДПС також двічі заявляло клопотання про направлення судового доручення Харківському окружному адміністративному суду про допит в якості свідка ОСОБА_1 (т. 6 а.с.149, 163). Згідно з протоколом судового засідання від 16 червня 2022 року у задоволенні цих клопотань було відмовлено (т. 6 а.с.187) і ухвалено рішення про задоволення позовних вимог. 
У матеріалах справи наявні конверти з кореспонденцією (повістками), яка направлялася за повідомленою ГУ ДПС адресою свідка, із відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 6 а.с.142, 158).
Зазначене у сукупності не дає підстав вважати, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання ГУ ДПС, на чому наполягає скаржник, а допит свідка фактично не відбувся через причини, не залежні від суду, який вжив усі можливі і достатні заходи. Під час апеляційного розгляду ГУ ДПС також заявляло клопотання про виклик свідка (т. 7 а.с.129), однак, вказувало ту ж саму адресу свідка, за якою пошта не могла таку вручити. Колегія суддів вважає, що достеменно знаючи про те, що направлена судом кореспонденція повернулася на адресу суду без вручення її адресату, ГУ ДПС не вжило жодних заходів задля повідомлення суду іншої адреси, за якою можна було б вручити таку кореспонденцію.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів звертає увагу, що у цій справі як на доказ нереального характеру господарських операцій ГУ ДПС посилалося лише на висновки експертного дослідження № 80 і ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі №646/8865/16-к. Також під час розгляду справи ГУ ДПС заявляло клопотання про виклик свідка - ОСОБА_1 , від імені якої підписувалися первинні документи, яке було задоволено судом першої інстанції. Водночас експертне дослідження правильно визнано судами неналежним і недопустимим доказом. Також ГУ ДПС не довело, яким чином, ухвала суду про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності спростовує відомості первинних документів, в тому числі тих документів, що пов`язані з транспортуванням придбаного газу ВАТ по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" філія УМГ "Київтрансгаз" Чернігівське ЛВУМГ, а також інформацію, надану Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (лист №6-70/1.2-16 від 11 січня 2016 року) про те, що з вересня 2012 року по травень 2013 року ТОВ "Українська нафто-газова компанія" передала ТОВ "Шосткинське підприємство "Харківенергоремонт" визначені обсяги природного газу. 
Ураховуючи встановлені судами під час розгляду справи обставини, колегія суддів дійшла висновку, що викладені в касаційній скарзі контролюючого органу доводи є необґрунтованими, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо підтвердження права позивача на формування показників податкового обліку за господарськими операціями з його контрагентом колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених відповідно до вимог процесуального закону. Застосування судами норм матеріального права до встановлених у цій справі обставин є правильним і відповідає усталеній практиці Верховного Суду з питання їх застосування у подібних правовідносинах.
Колегія суддів вважає, що в умовах, коли у справі відсутні належні і допустимі докази на підтвердження обставин не підписання (заперечення у підписанні) первинних документів тією особою, яка в них зазначена, не можуть бути прийняті до уваги доводи ГУ ДПС, здійснені із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у низці постанов про те, що податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, що виключає можливість формування даних податкового обліку на підставі таких документів.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга, в межах її доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 341, 344, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Сумській області залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 01 квітня 2024 року.
Судді	М.М. Гімон І.А. Васильєва   В.П. Юрченко