КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
Справа № 266/4900/21                                             Головуючий у 1 інстанції: Яровенко Н.О.
провадження № 22-ц/824/2997/2024                                      Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
11 червня 2024 року                                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П., 
при секретарі: Курченко С.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк», поданою представником - адвокатом Гуйваном Ігорем Віталійовичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2021 року представник АТ «Альфа-Банк» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно рішення № 5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 року. 21.08.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом - «Кредитор» та громадянин України ОСОБА_1 , уклали Кредитний договір № 08-038/416. Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК», а від 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - AT «Укрсоцбанк»).
Відповідно до умов вище вказаного договору позивач виконав зобов`язання за договором та надав відповідачеві кредит у сумі 348 750,00 доларів США. Відповідно до Договору про внесення змін до Договору кредиту № 08-038/416 від 21 серпня 2007 року, було змінено валюту кредиту, і таким чином, в результаті здійснення рефінансування заборгованості за Договором кредиту (окрім нарахованих пені та штрафів) з дати укладення цього Договору про внесення змін: заборгованість за Кредитом склала 2 779 401 (два мільйони сім от сімдесят дев`ять тисяч чотириста одна) гривня 58 копійок.; заборгованість за процентами за користування Кредитом, нарахованими на дату укладення цього Договору про внесення змін, вважається погашеною; починаючи з дати укладення цього Договору про внесення змін до 31 жовтня 2022 р. (включно) процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 9,9% річних.
Позичальник умови договору належним чином не виконував, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, не надавав. У зв`язку із зазначеними порушеннями позичальник ОСОБА_1 станом на 08 липня 2021 року мав заборгованість у сумі 2 589 016,67 грн., яка складалася із заборгованості за кредитом - 2 173 379,03 гривень та відсотками - 415 637,64 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 року в позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» через представника - адвоката Гуйвана Ігоря Віталійовича подало апеляційну скаргу.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтовував апеляційну скаргу тим, що, зважаючи на невиконання позичальником зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованість по кредиту, заборгованість за відсотками, та пеню за невиконання умов договору.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів видачі кредиту та наявності заборгованості відповідача за кредитом, оскільки наявність невиконаних зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту підтверджується оригіналом розрахунку заборгованості. При цьому зазначає, що суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові. Звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідач не надав суду контррозрахунок, доказів повного чи часткового (в більшому розмірі, ніж зазначено у розрахунку позивача) виконання ним своїх зобов`язань, не повідомив про існування хоча б одного здійсненого ним платежу, який би не був врахований у розрахунку.
Окрім того, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про ненадання банком первинних документів, зокрема, виписок по рахунку ОСОБА_1 , як підставу щодо не доведення факту отримання ним кредитних коштів, і вважає такий висновок необґрунтованим у розумінні положень ст.ст.6, 627-629, 1054 ЦК України, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Наголошує, що матеріали справи не спростовують факт отримання відповідачем кредиту за наведеним вище договором. На думку апелянта, факт отримання кредиту може бути доведено не лише бухгалтерськими документами, а й сукупністю інших доказів, зокрема, кредитним договором з додатками до нього, розрахунком заборгованості, діями самого позичальника по внесенню коштів на визначений рахунок тощо.
До апеляційної скарги апелянтом було долучено копії виписок по особовому рахунку позичальника.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
19 грудня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , надісланий представником - адвокатом Гринько Кирилом Вікторовичем засобами поштового зв`язку 15 грудня 2022 року. У вказаному відзиві відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Відповідач зазначав, що позивачем не надано належним чином оформлених витягів про стан рахунків позичальника, даних балансу, меморіальних ордерів чи будь-яких інших первинних документів. Вказував, що правова позиція про необхідність дослідження саме первинних документів в справах про стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Відповідач також звертав увагу апеляційного суду на те, що розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку, як зазначав відповідач у відзиві, кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15.
Щодо доданих апелянтом копій виписок з особового рахунку відповідач вказував, що такі виписки не містять підпису відповідальних осіб та не скріплені печаткою ПАТ «Укрсоцбанк», а відтак, на думку відповідача, не можуть бути належним та допустимим доказом у справі. Просив суд апеляційної інстанції звернути увагу на те, що в апеляційній скарзі не зазначено причин ненадання документів до суду першої інстанції та доказів такого ненадання. Також не зазначено про наявність у апелянта оригіналів первинної документації, яка може підтвердити наявність фактичної заборгованості відповідача.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість в розмірі 2 589 016,67 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 2 173 379,03 грн та заборгованості за процентами - 415 637,64 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гринько К. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року залишити в силі.
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, представник заявника зазначив, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15-ц, від 21 грудня 2022 року у справі № 756/11351/18, від 09 лютого 2023 року у справі № 464/3214/16, від 19 квітня 2023 року у справі № 335/4991/16-ц. На час ухвалення рішення судом першої інстанції  в матеріалах справи, окрім розрахунку заборгованості, були відсутні інші докази, які підтверджували б правильність цього розрахунку, зокрема, первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», виписки з особових рахунків клієнта тощо. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак, приймаючи та досліджуючи новий доказ - виписку по рахунку позичальника, апеляційний суд залишив поза увагою те, що банк не навів поважних причин неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції, оскільки позивач обґрунтовував таку неспроможність лише тим, що, на його думку, розрахунку заборгованості мало бути достатньо для позитивного вирішення справи. Не будучи обізнаним про прийняття апеляційним судом нових доказів, оскільки цей суд мотивував свій висновок про долучення виписки з рахунку до матеріалів справи лише в ухваленому судовому рішенні по суті спору, відповідач фактично був позбавлений можливості висловити свої заперечення щодо змісту цієї виписки, зокрема, правильності проведених у ній господарських операцій, або звернутися до суду з клопотанням про проведення судово-економічної експертизи. Апеляційний суд порушив принцип безсторонності судового розгляду, оскільки, з одного боку, поклав на  ОСОБА_1 обов`язок надати контррозрахунок на спростування заявленого банком розміру кредитної заборгованості, а з іншого боку - проігнорував клопотання сторони відповідача щодо витребування в позивача оригіналів електронних доказів, які були необхідні для правильного проведення такого контррозрахунку.
Постановою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гринька Кирила Вікторовича задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В постанові зазначено, що, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, на які послався представник заявника в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим) у розумінні статей 76, 95 ЦПК України, а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, тоді як саме виписки за рахунками позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, тобто слугувати підтвердженням правильності проведених стороною в такому розрахунку арифметичних дій.
За таких обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що додані стороною позивача до апеляційної скарги виписки по особових рахунках позичальника за своєю правовою природою не є новими доказами, а лише додатково підтверджують обґрунтованість позовних вимог, оскільки не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні інші докази, окрім вказаних виписок, які підтверджували б правильність наданого банком розрахунку заборгованості.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції сторона відповідача посилалася на те, що долучені АТ «Альфа-Банк» до скарги виписки за рахунками позичальника не містять підпису відповідальних осіб та печатки банку, а отже, не можуть бути належними та допустимими доказами. Крім того, позивачем не надано доказів про неможливість подання цих документів до суду першої інстанції та не зазначено про наявність у нього оригіналів такої первинної документації (том 1, а. с. 178-183).
В подальшому представник ОСОБА_1 - адвокат Гринько К. В. подав письмові заперечення, в яких просив апеляційний суд не долучати до матеріалів справи копії виписки за рахунками позичальника, посилаючись на те, що АТ «Альфа-Банк» не надано доказів про неможливість подання цих документів до суду першої інстанції. Крім того, згадані виписки містяться в регістрах аналітичного обліку банку, а отже, є електронними доказами, тоді як позивачем не зазначено про наявність у нього оригіналів таких електронних доказів (том 4, а. с. 2-3).
Також представник ОСОБА_1 - адвокат Гринько К. В. подав клопотання про витребування оригіналів електронних доказів, в якому просив витребувати в АТ «Альфа-Банк» оригінали виписок за рахунками позичальника та інших документів, за якими можливо було б встановити розмір погашеної заборгованості за Кредитним договором та її залишок (том 4, а. с. 5).
Відхиляючи вищевказане клопотання про витребування доказів, апеляційний суд виходив з того, що стороною відповідача порушено строки для подання такого клопотання (том 4, а. с. 17-18).
Однак в порушення вимог пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд прийняв та дослідив долучені АТ «Альфа-Банк» до апеляційної скарги виписки за рахунками позичальника, тобто докази, які не були подані до суду першої інстанції, без наведення в ухваленому судовому рішенні по суті спору мотивів щодо неможливості сторони позивача подати такі докази до місцевого суду з поважних причин, доведених нею.
Крім того, приймаючи від банку докази, які не були подані до суду першої інстанції, та одночасно відмовляючи стороні відповідача в задоволенні клопотання про витребування оригіналів виписок за рахунками позичальника та інших документів, за якими можливо було б встановити розмір погашеної заборгованості за Кредитним договором та її залишок, апеляційний суд фактично позбавив ОСОБА_1 права надати належні докази на спростування розміру заборгованості, які він не міг отримати самостійно, що, у свою чергу, є порушенням принципу змагальності та процесуальної рівності сторін, який вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти свою позицію за таких обставин, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище по відношенню до протилежної сторони.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Судом першої інстанції було встановлено, що 21.08.2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 08-038/416.
Відповідно до п.1.1. Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 348 750 доларів США.
Відповідно до договору від 07.11.2012 року про внесення змін до Договору кредиту № 08-038/416 від 21.08.2007 року, було змінено валюту кредиту, таким чином, в результаті здійснення рефінансування заборгованості за Договором кредиту (окрім нарахованих пені та штрафів) з дати укладення цього Договору про внесення змін: заборгованість за Кредитом складає 2 779 401,58 грн.; заборгованість за процентами за користування Кредитом, нарахованими на дату укладання цього Договору про внесення змін, вважається погашеною; починаючи з дати укладання цього Договору про внесення і змін до 31.10.2022 року (включно) процентна ставка за користування Кредитом встановлюється в розмірі 9,9 % річних.
Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначав, що відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення кредиту та підтверджує цей факт письмовим доказом, а саме оригіналом розрахунку заборгованості.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що долучений до матеріалів справи в якості доказу розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує розмір наданого відповідачу кредиту, а тому, відповідно, і не дає можливості достовірно перевірити розмір нарахованих суми заборгованості та заборгованості за відсотками відповідачу. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредиту, сум сплачених на виконання наданого кредиту та правильність нарахованих сум заборгованості та сум заборгованості по відсотках. А відтак доводи позивача щодо суми заборгованості та суми заборгованості за відсотками не підтверджені належними доказами.
Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У спірних правовідносинах на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Надаючи оцінку наданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.
Заявляючи позовні вимоги, ПАТ «Альфа-банк» посилалося на те, що 21.08.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 08-038/416.
На підтвердження умов договору ПАТ «Альфа-банк» надало суду копію Договору кредиту №08-038/416 від 21 серпня 2007 року, копію Договору від 07 листопада 2012 року про внесення змін до Договору кредиту №08-038/416 від 21 серпня 2007 року, графік погашення кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, які містять підпис відповідача, копію паспорта відповідача, розрахунок суми заборгованості по кредитному договору.
Відповідно до п.1.1. Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 348 750 доларів США.
Згідно Договору від 07 листопада 2012 року про внесення змін до Договору кредиту № 08-038/416 від 21.08.2007 року, було змінено валюту кредиту, таким чином, в результаті здійснення рефінансування заборгованості за Договором кредиту (окрім нарахованих пені та штрафів) з дати укладення цього Договору про внесення змін: заборгованість за Кредитом складає 2 779 401,58 грн.; заборгованість за процентами за користування Кредитом, нарахованими на дату укладання цього Договору про внесення змін, вважається погашеною; починаючи з дати укладання цього Договору про внесення і змін до 31.10.2022 року (включно) процентна ставка за користування Кредитом встановлюється в розмірі 9,9 % річних.
Відповідач не оскаржував у суді умов Договору кредиту № 08-038/416 від 21 серпня 2007 року та Договору про внесення змін до Договору кредиту № 08-038/416 від 21.08.2007 року.
Отже, зі змісту вказаних договорів вбачається, що сторонами погоджено усі істотні умови договору, зокрема, умови кредитування та розмір процентів за користування кредитними коштами.
Досягнення сторонами у встановленій законом формі 21 серпня 2007 року згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору та скріплення такого їх волевиявлення підписами на правочині (кредитному договорі № 08-038/416 від 21 серпня 2007 року) свідчить про виникнення у кожної із його сторін взаємних зобов`язань, у якому обов`язку позикодавця надати кредитні кошти, кореспондує обов`язок позичальника повернути суму позики, та сплатити проценти, належні відповідно до статті 1048 ЦК України.
За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 559 ЦК України).
Також факт наявності кредитних правовідносин між сторонами додатково підтверджується умовами Договору про внесення змін до Договору кредиту № 08-038/416 від 21.08.2007, згідно умов якого відбулося рефінансування заборгованості за Договором кредиту № 08-038/416 від 21 серпня 2007 року (окрім нарахованих пені та штрафів). Тобто, укладаючи Договір про внесення змін до Договору кредиту № 08-038/416 від 07.11.2012 року, ОСОБА_1 своїми діями підтвердив існування між сторонами кредитних правовідносин та наявність заборгованості за кредитним договором. Також відповідач був обізнаний про нарахування процентів за кредитом та їх розмір.
Отже, надані позивачем докази у їх сукупності підтверджують факт виникнення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 21.08.2007 року № 08-038/416 та додатковою угодою до нього.
Аналізуючи твердження відповідача про те, що належними та допустимими доказами на підтвердження надання банком позичальнику кредитних коштів та розміру заборгованості можуть бути лише первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які відсутні у матеріалах даної справи, колегія апеляційного суду ураховує, що у Договорі від 07 листопада 2012 року про внесення змін до Договору кредиту № 08-038/416 від 21.08.2007 позичальник визнав наявність у нього на дату укладення такого договору заборгованості перед АТ «Укрсоцбанк» у розмірі 270 533 доларів США 31 центів, та узгодив з банком зміну валюти кредиту шляхом рефінансування наявної на дату укладення цього Договору про внесення змін заборгованості за Договором кредиту (окрім нарахованих пені та штрафів). Доказів на підтвердження повного погашення існуючої у відповідача станом на 07 листопада 2012 року заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 не надав.
При цьому, відповідач, наголошуючи на тому, що розрахунок кредитної заборгованості є виключно односторонніми банківськими розрахунками суми заборгованості, не надав суду жодних контррозрахунків, якими можна було б спростувати розмір заборгованості та/або її наявність.
Зокрема, на підтвердження своїх вимог позивачем, крім інших доказів, надано розрахунок заборгованості. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що він є чітким, зрозумілим та узгоджується з умовами кредитного договору, а отже висновок суду першої інстанції про те, що поданий позивачем розрахунок не є належним та допустимим доказом є помилковим.
Також апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 14 листопада 2018 року в справі №2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), згідно яких у разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
За правовою позицією Верховного Суду в постанові від 14 липня 2020 року в справі №367/4970/13-ц, заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, боржник та його представник не надали суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту в розмірі, визначеному кредитним договором, так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника.
Згідно з позицією Верховного Суду в постанові від 08 липня 2020 року по справі №464/4985/15-ц визначено, що твердження заявника про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, боржником не надано.
В постанові від 02 липня 2020 року в справі № 753/16745/15-ц Верховним Судом підтримано позицію суду апеляційної інстанції про те, що розрахунок заборгованості узгоджується зі змістом договору і є належним доказом.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, колегія суддів приходить до висновку,  що відповідачем у справі не спростовано обставин отримання та використання ним кредитних коштів та розміру заборгованості, зазначеного в наданому позивачем розрахунку, який узгоджується зі змістом договору, а отже, є належним доказом.
Також, як вбачається з матеріалів справи, до письмових пояснень банк надав виписки з особових рахунків ОСОБА_1 , копію заяви на видачу готівки №02 та розпорядження.
За ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору. 
Колегія суддів вважає, що надані стороною позивача докази, зокрема, виписки з особових рахунків ОСОБА_1 , копія заяви на видачу готівки №02 та розпорядження за своєю правовою природою та наявністю в матеріалах справи інших належних та допустимих доказів, не є новими доказами, а лише додатково підтверджують обґрунтованість позовних вимог. Саме тому апеляційний суд бере такі докази до уваги.
При цьому апеляційний суд критично оцінює посилання відповідача на позбавлення його можливості своєчасно ознайомитися з відповідною доказовою базою, надати свої доводи і заперечення, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 29 березня 2023 року представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, включно з доданими апелянтом до письмових пояснень виписками по особовим рахункам.  
Відтак, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Окрім того, колегія суддів вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором кредиту, оскільки позивачем доведено погодження розміру процентів за користування кредитними коштами, а відповідачем жодними належними та допустимими доказами не спростовано розміру заборгованості.
Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про наявність правових підстав для стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості в розмірі 2 589 016 (два мільйони п`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч шістнадцять) грн. 67 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 2 173 379 грн. 03 коп. та заборгованості за відсотками - 415 637,64 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не ґрунтуються на вимогах закону та не відповідають обставинам справи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Розрахунку, до 12.02.2013 відповідач платив тіло за графіком, а від 11.06.2014 вже не міг платити по графіку оскільки у нього утворилась прострочена заборгованість.
Також у відповідача внаслідок прострочення сплати за кредитом збільшилася сума нарахованих відсотків на відміну від розміру відсотків, визначених за графіком, оскільки відповідач не сплачував платежі вчасно та в повному обсязі.
Згідно із розрахунком, відповідачем сплачено на користь позивача:
відсотки нараховані на строкову заборгованість - 1 231 039,88 гри; відсотки нараховані на прострочену заборгованість - 482 611,15 грн.
Щодо тіла кредиту, то згідно з розрахунком відповідачем сплачено на користь Банку: строкове тіло кредиту (те, що позичальник мав сплачувати за графіком до Кредитного договору) - 203 255,15 гри.;
прострочене тіло кредиту (яке утворилось через неналежне виконання зобов`язань відповідачем за Кредитним договором) - 402 767,40 грн.
Враховуючи все вищевикладене та з урахуванням часткової сплати заборгованості за кредитом, згідно із розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 перед AT «Сенс Банк» становить: Сума заборгованості за гідом кредиту становить - 2 173 379,03 грн.
Сума заборгованості за відсотками становить - 1 124 156,19 грн. 
Відповідач стверджує, що у матеріалах справі відсутні докази наявної у нього перед кредитором заборгованості, а також відповідач внаслідок відсутності оригіналів банківських виписок за рахунком позбавлений можливості спростувати розмір заборгованості, яку з нього стягує Позивач.
З такими твердженнями неможливо погодитись.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. 
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку-розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв?язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
При цьому суд не позбавлений права і зобов?язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не відмовляти у позові.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов?язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
За статтею 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором кредитодавець зобов?язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах. встановлених договором, а позичальних зобов?язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини Банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. 
За статтею 526 ЦК України зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов?язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов?язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов?язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За ч.1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства с справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно Постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №204/2217/16-ц висловлений такий правовий висновок: «Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв?язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов?язок суду.
Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором с недоведеним та незрозумілим, суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті.
Заперечуючи розмір заборгованості відповідач не надав суду контррозрахунок, доказів повного чи часткового (в більшому розмірі, ніж зазначено у розрахунку позивача) виконання ним своїх зобов?язань. Не повідомив про існування бодай одного здійсненого ним платежу, який би не був врахований у розрахунку.
Розрахунок є повним, зрозумілим, містить дані про всі нарахування, погашення та розмір остаточної заборгованості.
Враховуючи обставину укладення Кредитного договору, отримання кредитних коштів, що відповідачем не заперечується, тривалого часткового виконання ним своїх зобов?язань перед кредитором, колегія суддів приходить до висновку про наявність заборгованості.
При цьому, відповідач належними та допустимими доказами не спростував розміру заборгованості, визначеної банком.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Разом з тим неможливість подання оригіналів письмових доказів (виписок за рахунком клієнта), зумовлена тим що, працівники АТ «Сенс Банк», відповідальні за надання розрахунків заборгованостей, подання позовів та банківських виписок перебували у м.Чернігові, а з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України Чернігівська область перебувала в окупації до 03.04.2024.
Тому оскільки підготовче провадження згідно ухвали Дніпровського районного суду м.Києва було закрито 16.06.2022, тому АТ «Сенс Банк» фізично не мав можливості подати до закінчення підготовчого провадження, як того вимагають норми ЦПК України відповідні письмові докази, а саме - оригінали банківських виписок з рахунків клієнта.        
На виконання постанови Верховного Суду апеляційним судом були витребувані  та долучені до матеріалів справи письмові банківські виписки за кредитним договором №08-038/416, якими підтверджується заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем і не спростована ним.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 2 589 016 грн 67 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту -2 173 379 грн 03 коп. та заборгованості за відсотками - 415 637,64 грн.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану представником - адвокатом Гуйваном Ігорем Віталійовичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 року задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ: 23494714, МФО 300346, п/р № НОМЕР_2 ) заборгованість у розмірі 2 589 016 (два мільйони п`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч шістнадцять) грн. 67 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 2 173 379 грн. 03 коп. та заборгованості за відсотками - 415 637,64 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

Головуючий:  

Судді: