КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 757/30282/20-ц
номер провадження: 22-ц/824/3463/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Мазурок О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року у складі судді Остапчук Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення матеріальної та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий» (далі - ТОВ «Телеканал «Прямий») про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що19 липня 2019 року під час здійснення щоденного моніторингу засобів масової інформації та інформації, розміщеної в мережі «Іnternet», він з`ясував, що в 17 год 56 хв. ІНФОРМАЦІЯ_3  за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 на інформаційно-аналітичному порталі «Прямий» (рrm.uа) розміщена інформація під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4».
Вказував, що у даній статті, з метою додаткової ідентифікації особи щодо якої оприлюднюється недостовірна інформація, розміщена його фотографія у військовій формі одягу, що, на його думку, спрямовано на створення в суспільстві негативного образу військовослужбовців та учасників бойових дій.
Зазначав, що за вищевказаним посиланням серед іншого розміщені світлокопії процесуальних документів у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за №12019100070002458 від 11 липня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.186 КК України, а саме: доручення про проведення процесуальних дій начальнику слідчого відділу Подільського УП ГУНП в місті Києві підполковнику поліції Самусенку О.В. від 17 липня 2019 року, постанови про призначення групи прокурорів та повістка про виклик ОСОБА_1 , які виконані за підписом прокурора міста Києва Говди Р.М., які жодним чином не свідчать про те, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 йому оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.125, ч.1 ст.186 КК України в межах досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12019100070002458 від 11 липня 2019 року. Вказував, що відповідач не навів у цій статті джерела та факти, якими керувався під час публікації стверджувальної інформації щодо оголошення йому прокуратурою міста Києва підозри у кримінальному провадженні №12019100070002458 від 11 липня 2019 року саме станом на ІНФОРМАЦІЯ_3, у спосіб та порядок передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України), з особливостями, передбаченими КПК України для проведення такої процесуальної дії з особами, які мають статус депутата місцевої ради.
Зазначав, що відповідач у порушення стандартів, викладених в Декларації принципів поведінки журналістів, перед розповсюдженням інформації не скористався своїм правом на отримання інформації у ОСОБА_1 або його захисників, чим свідомо поставили його у ситуацію, коли він вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.
Вважав, що інформація, яка була оприлюднена відповідачем ТОВ «Телеканал Прямий» на інформаційно - аналітичному порталі «Прямий» доведена до необмеженого кола осіб у загальнодоступній мережі Інтернет, не відповідала дійсності, а відповідно принижує честь, гідність та ділову репутацію та підлягає спростуванню у порядку і спосіб, що використано відповідачем для розповсюдження зазначеної недостовірної інформації, шляхом її офіційного спростування.
З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив:
визнати інформацію про ОСОБА_1 поширену ТОВ «Телеканал «Прямий» о 17 год 56 хв. ІНФОРМАЦІЯ_3 мережею Інтернет, а саме, через сторінку інформаційного інтернет-сайту за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 «ІНФОРМАЦІЯ_4» недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право ОСОБА_1 на честь, гідність та недоторканість ділової репутації;
зобов`язати ТОВ «Телеканал «Прямий» протягом 3-х днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення на сторінці інформаційного інтернет-сайту (https:prm.ua/) під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» рішення суду по даній справі;
стягнути із ТОВ «Телеканал «Прямий» з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 187 785 грн 00 коп. в рахунок відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди;
стягнути із ТОВ «Телеканал «Прямий» з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем при виконанні судового рішення, на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 150 000 грн 00 коп. в рахунок заподіяної ОСОБА_2 матеріальної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати, є відтворенням інформації взятої з веб-сайту https://соmments.ua|ua, з посиланням на першоджерело, а відповідач не є автором вищевказаної інформації та здійснив відтворення оспорюваної інформації, надавши її читачам та глядачам, як дослівне відтворення повідомлень фізичних та юридичних осіб, інших друкованих засобів масової інформації з посиланням на автора і джерело походження, що свідчить про відсутність його умислу на поширення недостовірності інформації. У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належним відповідачем у даній справі також мав бути власник веб-сайту, проте позивач до цієї особи позовних вимог не заявляв.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам  справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що представником відповідача подано відзив на позовну заяву з пропуском строку встановленого ухвалою суду, без належних повноважень, а тому вважає, що були всі підстави, передбачені ч.8 ст.178 та ч. 2 ст.191 ЦПК України, для розгляду справи за наявними в ній матеріалами, без врахування позиції відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву.
Вказує, що судом першої інстанції проігноровано висновок експерта, що призвело до невідповідності зроблених судом висновків в цій частині позовних вимог фактичним обставинам справи.
Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції констатує наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за поширення оспорюваної інформації у зв`язку з тим, що оспорювана інформація є відтворенням публікації https://comments.ua. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. При ньому законодавець встановлює презумпцію винуватості заподіювача шкоди, а підставою для такого звільнення є вжиття заподіювачем шкоди всіх можливих заходів для уникнення негативних наслідків, чого в даному випадку відповідачем не зроблено. Крім того, з оскаржуваного судового рішення не зрозуміло, чи є оспорювана інформація недостовірною. Та які ж конкретні підстави звільнення відповідача від цивільної відповідальності в даному випадку застосовані судом.
Вважає, що в оскаржуваному рішення суд першої інстанції не підтвердив належними та  допустимими доказами вчинення позивачем 10 липня 2019 року будь-яких кримінально караних діянь, що свідчить про їх невчинення та відповідно обґрунтованість його позовних вимог. Крім того, вважає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин наслідки допустимої критики публічної особи, що призвело до суттєвих порушень норм матеріального права та постановлення протиправного та несправедливого судового рішення про відмову в задоволенні його позовних вимог.
Також вказує, що посилання відповідача та суду на те, що відповідачем у даному випадку повинен бути власник інформаційно-аналітичного порталу «Коментарі» (Coments.ua) є помилковими, оскільки розміщення на власному веб-сайті інформації, первісно розміщеної на іншому інтернет ресурсі, без отримання коментарів від особи, якої стосується поширювана інформація, відповідач фактично погоджується нести цивільно-правову відповідальність в разі визнання розміщеної інформації такою, що порушує немайнові права інших осіб, зокрема позивача.
Представник ТОВ «Телеканал «Прямий» - адвокат Дорошенко А.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що посилання позивача на пропуск строку на подання відзиву на позовну заяву не є правдивими, оскільки відзив було подано в п`ятнадцяти денний процесуальний строк з моменту ознайомлення з матеріалами справи, оскільки копія позову на адресу відповідача не надходила.
Зазначає, що судом першої інстанції було правильно відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про виклик свідків, оскільки таке клопотання є необґрунтованим.
Також вказує, що відповідачем опубліковано новину з оспорюваним змістом ІНФОРМАЦІЯ_3 після попередньої публікації на сервісах «OBOZREVATEL» (від 11 липня 2019 року) та «comments.ua» (від ІНФОРМАЦІЯ_3) та надав пряме посилання на сайт-джерело з дослівним цитуванням інформаційного змісту відповідної новини. Таким чином відповідач відповідно до ч.1 ст.67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» звільнений від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності (якщо це буде доведено), якщо ця інформація є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим засобом масової інформації або інформаційним агентством, з посиланням на нього. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися з судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.  
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                      25 жовтня 2015 року на чергових місцевих виборах в Україні ОСОБА_1 обраний депутатом Київської міської ради 8 скликання по 81 округу Подільського району міста Києва.
В мережі «Іnternet» в 17 год 56 хв. ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 на інформаційно-аналітичному порталі «Прямий» (рrm.ua) розміщена інформація під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4».
Крім того, в даній статті, розміщена фотографія ОСОБА_1 у військовій формі одягу, світлокопії процесуальних документів у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 12019100070002458 від 11 липня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.186 КК України, а саме: доручення про проведення процесуальних дій начальнику слідчого відділу Подільського УП ГУНП в місті Києві підполковнику поліції Самусенку О.В. від 17 липня 2019 року, постанови про призначення групи прокурорів та повістка про виклик ОСОБА_1 , які виконані за підписом прокурора міста Києва Говди Р.М.
Обґрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_1 зазначав, що наведена інформація є недостовірною та такою, що порушує його особисте немайнове право на честь, гідність та недоторканість ділової репутації.
Згідно із ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно із ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.
В силу ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Згідно із ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Предмет пункту 2 ст.10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього.
У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція) зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
Відповідно до ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Шпрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується.
Разом з цим, у таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.
Отже, ЄСПЛ вважає порушенням ст.10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.
Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач є депутатом Київської міської ради 8 скликання по 81 округу Подільського району міста Києва, публічною особою, відомою у сфері політики, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави на місцевому рівні та його безпосередні дії становили суспільний інтерес.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору.
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (ч.1 ст. 50 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду заяви за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
Отже, визначення відповідачів, предмет спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується  під час розгляду справи.
Схожі за змістом висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15- ц (провадження № 14-178цс 18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18).
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі                      № 523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження №12-110гс19) зроблено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18) вказано, що: «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації».
Аналогічні висновки щодо необхідності обов`язкового залучення до розгляду справи у якості відповідача власника відповідного веб-сайту, на якому була поширена інформація, спростування якої вимагає позивач, сформовані у цілому ряді постанов Верховного Суду та є усталеними.
Так, у відповідності до п. «г» ч.1 ст.67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі якщо вона є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим засобом масової інформації або інформаційним агентством, з посиланням на нього.
Отже, установивши, що публікація, в якій поширено інформацію про позивача є відтворенням інформації, взятої з веб-сайту https://соmments.ua з посиланням на першоджерело, відповідач не є автором вищевказаної інформації та здійснив її дослівне відтворення з посиланням на автора і джерело походження, а відповідно до вищевказаної норми Закону, телерадіоорганізаця та її працівники не несуть відповідальності за поширення такої інформації, а тому, належним відповідачем у справі є власник даного веб-сайту, до якого позивач у дані справі позовних вимог не заявляв, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки ТОВ «Телеканал «Прямий» є неналежним відповідачем у справі.
Колегія суддів зазначає, що вимога щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди є похідною, а тому підстав для її задоволення також немає.
Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають вимогам матеріального й процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не зміг підтвердити належними та допустимими доказами вчинення позивачем 10 липня 2019 року будь-яких кримінально караних діянь, що, на думку позивача, свідчить про їх невчинення та, відповідно, обґрунтованість позовних вимог, колегія суддів відхиляє, враховуючи що у задоволенні позову відмовлено, у зв`язку з неналежністю відповідача у даній справі.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що представником відповідача подано відзив на позовну заяву з пропуском строку, встановленого ухвалою суду, без належних повноважень, а тому позивач вважає, що були наявні підстави, передбачені ч.8 ст.178 та ч. 2 ст.191 ЦПК України, для розгляду справи за наявними в ній матеріалами, без врахування позиції відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що відповідно до ст.178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 
Матеріали справи не містять доказів направлення судом першої інстанції відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі, а відтак, і вручення йому цієї ухвали. Тому доводи апеляційної скарги про пропуск відповідачем строку на подання відзиву на позовну заяву та відсутність належних доказів на підтвердження повноважень представника відповідача, які містяться в матеріалах справи (а.с.106-124, т.1), є необґрунтованими.
Посилання в апеляційній скарзі на інші порушення норм процесуального права теж відхиляються колегією суддів, з огляду на те, що ці доводи не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки передбачених ст. 376 ЦПК України порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування рішення, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
З урахуванням того, що більшість доводів апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви та доводам позивача у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому апеляційний  враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 21 червня 2024 року. 

Головуючий
 
Судді: