КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 травня 2024 року місто Київ.
Справа № 752/22891/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7191/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого судді                                  Желепи О.В.,
суддів:                                                  Мазурик О.Ф., Немировської О.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року (ухвалено у складі судді Плахотнюк К.Г., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)
у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в особі його законного представника ОСОБА_1 , Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, виселення та зняття з реєстрації місця проживання
 
ВСТАНОВИВ
 
20.09.2021 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4  звернулися до суду з позовом про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, виселення та зняття з реєстрації місця проживання до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в особі його законного представника ОСОБА_1 , Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.
В обґрунтування заявлених позовних вимог представником позивачів зазначено, що 14.12.1995 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (після реєстрації шлюбу в 2011 році прізвище було змінено на ОСОБА_10 , Позивач 1), ОСОБА_11 , яка діяла від власного імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 (Позивач 2) набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат загальною площею 94,75 кв. м., житловою площею 57,70 кв. м. на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689 (далі за текстом - Квартира).
09.07.1997 року у відділі нерухомості ЗАТ «Скінія» між ОСОБА_8 , як продавцем та ОСОБА_6 (Третьою особою 1), як покупцем було укладено угоду про наміри сторін на придбання Квартири, згідно з умовами якої кінцевою датою продажу квартири є 26.07.1997 року і покупець під час підписання цієї угоди передає продавцю 3 000, 00 дол. США як завдаток. Цього ж дня сторони погодили ціну продажу Квартири, про що склали акт.
ОСОБА_6 (Третя особа 1) зазначала, що в неї не було необхідної суми коштів для оплати вартості Квартири і вона позичила 80 000, 00 дол. США у ОСОБА_1 (Відповідача 1), домовившись з останнім про те, що договір буде укладений на його ім`я, а після повернення боргу він одразу ж переоформить квартиру на ОСОБА_6 (Третю особу 1).
05.08.1997 року на Київській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_8 , ОСОБА_12 (Позивач 1), ОСОБА_11 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 (Позивач 2), продали, а ОСОБА_1 (Відповідач 1) придбав за 15 000, 00 грн. Квартиру, яка належала Продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689.
03.04.2001 року ОСОБА_1 (Відповідач 1) зареєстрував право власності на спірну квартиру у Київському міському бюро технічної інвентаризації та отримав реєстраційне посвідчення, про що зроблено запис в реєстрову книгу № Д 289-253 за реєстровим № 3689.
Після укладення договору купівлі-продажу Квартири у 1997 році ОСОБА_6 (Третя особа 1) зі своєю сім`єю вселилася у вищевказану Квартиру, зробила в ній ремонт, облаштувала її для постійного проживання, користувалася нею та несла всі витрати на її утримання, оплачувала комунальні послуги. Борг ОСОБА_1 ОСОБА_6 повернула, проте ОСОБА_1 право власності на Квартиру на ОСОБА_6 так і не переоформив.
У зв`язку з чим у провадженні судів перебувала низка судових справ.
Так, Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2015 року у справі № 2601/22887/12 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення відмовлено. Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , треті особи: АТ «Український інноваційний банк», ВАТ «КБ «Надра», ТБ «Київська універсальна біржа», про визнання права власності задоволено. Визнано договір купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року удаваною угодою в частині покупця - ОСОБА_1 . Визнано дійсним покупцем за договором купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року - ОСОБА_6 . Переведено права і обов`язки покупця за договором купівлі-продажу Квартири, укладений 05.08.1997 року між брокером брокерської контори № НОМЕР_1 ОСОБА_13 , який діяв зі згоди і за дорученням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , яка діяла від свого імені та свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , та брокером брокерської контори № 745 ОСОБА_14 , яка діяла зі згоди і за дорученням ОСОБА_1 , посвідчений Київською універсальною біржею на ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_6 право власності на Квартиру загальною площею 94,75 кв. м, в тому числі житловою площею 57,70 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі  № 2601/22887/12 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Цим рішенням було встановлено, що договір купівлі-продажу Квартири було укладено 05.08.1997 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ОСОБА_3 і ОСОБА_11 у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально, а отже вказаний договір є нікчемним. ОСОБА_1 за цим договором не набув права власності на Квартиру і реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав для визнання його власником спірної Квартири. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що з підстав нікчемності договору не може бути визнано й право власності на Квартиру за ОСОБА_6 . При цьому суд не взяв до уваги факт реєстрації 03.04.2001 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, оскільки судом встановлено недотримання передбачених законом правових підстав набуття права власності за укладеним  05.08.1997 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_9 (Коба), ОСОБА_8 і   ОСОБА_11 договором купівлі-продажу нерухомості ( Квартири).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.03.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_15 по справі № 2601/22887/12, яка діяла від імені ОСОБА_6 , відхилено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року залишено без змін.
Отже, переглядаючи справу № 2601/22887/12 в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що право власності на спірну Квартиру зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року, який є нікчемним, та виходив з того, що реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав вважати покупця власником нерухомості.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року позов ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся - задоволено. Визнано таким, що відбувся договір купівлі-продажу Квартири, укладеного 05.08.1997 року та зареєстрованого на Київській універсальній біржі за № D0619/7882.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15.03.2012 року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу Квартири таким, що відбувся - відмовлено за безпідставністю.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.04.2013 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15.03.2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 (Коба), третя особа - Київська універсальна біржа, про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся - в зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року набрало законної сили 08.08.2013 року.
У серпні 2016 року ОСОБА_6 (Третя особа 1) звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (Позивача 1), ОСОБА_3 (Позивача 2), третя особа - ОСОБА_7 про визнання права власності за набувальною давністю (справа № 752/11761/16-ц).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 28.10.2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 (Третьої особи 1) задоволено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 (Відповідача 1) відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року було встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), укладений 05.08.1997 року, є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально. ОСОБА_1 за цим договором купівлі-продажу не набув право власності на Квартиру, тому реєстрація права власності за нікчемним правочином не дає підстав для визнання його власником спірної квартири.
Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_7 , про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року скасовано.
Отже, враховуючи зазначені вище рішення судів, що набрали законної сили, станом на дату подачі цієї позовної заяви, власниками Квартири АДРЕСА_3 . Батьки Позивача 1 та Позивача 2, які були співвласниками Квартири та в 1997 році укладали договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), нікчемність якого в подальшому була встановлена судовим рішенням, на момент подачі даної позовної заяви померли.
Право власності у Позивачів 1, 2 та їх батьків: ОСОБА_11 та ОСОБА_8 виникло на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689. Зазначене також підтверджується відповіддю Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 02.08.2021 року на адвокатський запит представника Позивачів 1, 2.
Факт родинних зав`язків між ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та Позивачами 1, 2, які були співвласниками Квартири та в 1997 році укладали договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) підтверджується: свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище з ОСОБА_10 на ОСОБА_16 з ОСОБА_16 на ОСОБА_10 (Позивач 1); свідоцтвом про народження ОСОБА_3 (Позивача 2).
Після смерті батьків Позивача 1 та Позивача 2, які були співвласниками Квартири і в 1997 році укладали договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), їх єдиними спадкоємцями були/є Позивач 1 та Позивач 2. Факт спільного проживання ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та Позивачів 1, 2 на момент смерті ОСОБА_11 в 2004 році та ОСОБА_8 в 2009 році також підтверджується копіями паспортів, які містять інформацію про їх зареєстроване місце проживання.
Заповіти ОСОБА_11 та ОСОБА_8 не складались.
Після смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_8 Позивачами 1, 2 були отримані Свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких Позивачі 1, 2 успадкували після смерті батьків частки в квартирі, що також належала спадкодавцям та в якій вони спільно проживали за адресою: АДРЕСА_4 . Зазначена квартира в подальшому була відчужена Позивачами 1, 2.
Квартира, яка є предметом даного віндикаційного позову, не зазначена в згадуваних свідоцтвах про право на спадщину за законом, які були отримані після смерті батьків Позивачем 1 та Позивачем 2, оскільки Квартира, на момент їх видачі, була предметом декількох судових спорів, зазначених в даному позові.
Спадщина Позивачами 1, 2 була прийнята, що підтверджується згадуваними свідоцтвами про право на спадщину.
Отже, право власності на Квартиру, яка є предметом даного віндикаційного позову, беззаперечно належить Позивачу 1 та Позивачу 2.
Натомість, у Відповідача 1 за нікчемним договором не виникло право власності на Квартиру, а відтак він не мав законних підстав для реєстрації права власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в 2020 році.
Як Позивачу 1 та Позивачу 2 нещодавно стало відомо, незважаючи на вищезазначені обставини, ОСОБА_1 25.05.2000 року отримав дублікат зазначеного договору в Київській універсальній біржі та 04.06.2020 року звернувся до Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м Києва - Канівець Любові Миколаївни з відповідною заявою на підставі якої та доданих до неї документів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності за Відповідачем 1 на Квартиру (номер запису про право власності/довірчої власності: 36945082; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2103502680000). 
На думку Позивача 1 та Позивача 2, ОСОБА_1 (Відповідач 1), подаючи пакет документів Державному реєстратору Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва для проведення державної реєстрації права власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчинив шахрайські дії: повідомив завідомо недостовірну інформацію Державному реєстратору та подав в пакеті документів для проведення реєстраційних дій (дублікат договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року нікчемність якого була встановлена в 2015 році рішенням суду). Отже, відсутні правові підстави для вибуття спірного майна (Квартири) з володіння Позивачів 1, 2.
Як було встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили дійсним покупцем Квартири була ОСОБА_6 (Третя особа 1). Саме вона сплатила кошти за договором купівлі-продажу нерухомості (Квартири), позичивши їх у Відповідача 1, вселилась в 1997 році із своєю сім`єю до Квартири, зробила ремонт та придбала меблі та техніку. Чоловік Третьої особи 1 - ОСОБА_7 (Третя особа 2) проживав у Квартирі до 30.03.2021 року. Відповідач 1, Відповідач 2 до зазначеної дати ніколи у Квартирі не проживали.
Так, 30.03.2021 року приблизно об 11 год. 00 хв. невідомі особи, якими керував представник ОСОБА_1 (Відповідача 1) - ОСОБА_17 , почали виламувати двері до Квартири, в якій мешкав ОСОБА_7 (Третя особа 2), коли його не було вдома. Коли ОСОБА_7 стало відомо про цей факт він одразу ж викликав поліцію і терміново приїхав додому. Повернувшись до Квартири ОСОБА_7 також зателефонував Позивачу 1 та адвокату, які також приїхали на місце події. Приблизно об 11 год. 40 хв. на місце події приїхав наряд патрульно-постової поліції Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві, який припинив протиправні дії, а також викликав слідчо-оперативну групу Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві, яка прибула приблизно об 15 год. 00 хв., якою були відібрані пояснення і заяви в учасників конфлікту. Пояснення також були надані Позивачем 1. Слідчою оперативною групою було роз`яснено ОСОБА_17 та супроводжуючим його особам, що виселення і ламання дверей недопустимі за чинним законодавством України. Оскільки внаслідок протиправних дій двері та замки були пошкоджені та потрапити до квартири ОСОБА_7 (Третя особа 2) та Позивач 1 не змогли, ОСОБА_18 викликав аварійну службу з відкриття дверей. Як тільки з`явився працівник аварійної служби з відкриття дверей, до квартири знову прийшли ОСОБА_17 та невідомі особи і почали перешкоджати у відкритті дверей. ОСОБА_7 (Третя особа 2) вчергове викликав наряд поліції. Коли приїхала поліція, ОСОБА_17 заявив, що відкривати двері буде виключно його майстер. Оскільки майстер, який був з ОСОБА_17 не зміг відкрити двері, ОСОБА_17 і супроводжуючі його невідомі особи вийшли з будинку. Поїхала і поліція. ОСОБА_7 (Третя особа 2) за допомогою власного ключа зміг відчинити двері та потрапити до квартири приблизно о 20 год. 00 хв. У цей час до будинку почали з`їжджатися автомобілі з молодими чоловіками спортивної статури, а також привезли нові двері. Приблизно о 21 год. 30 хв. двері за допомогою «болгарки» почали зрізати, а під`їзд будинку зайняли декілька десятків молодих чоловіків спортивної статури. ОСОБА_7 (Третя особа 2) вчергове викликав наряд поліції. ОСОБА_17 та ще один невідомий чоловік, який представився адвокатом, проникли у квартиру, в якій мешкав ОСОБА_7 (Третя особа 2), почали знімати все, що знаходиться в квартирі, продовжували виламувати старі двері і ставити нові, а також почали облаштовувати охоронну сигналізацію. На посилання Позивача 1, Третьої особи 2, їх адвокатів, що це незаконне проникнення у житло, незаконне виселення, незаконне пошкодження чужого майна в особливо великих розмірах, що під час зазначених дій були присутніми декілька десятків невідомих чоловіків спортивної статури, що Квартира належить на праві власності Позивачам 1, 2, а Відповідач 1 зареєстрував право власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі дублікату Договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири), нікчемність якого була встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, що фактично є шахрайськими діями зі сторони Відповідача 1, не було жодної реакції. За таких обставин, ОСОБА_7 (Третя особа 2) побоюючись за своє життя та здоров`я, змушений був залишити Квартиру, взявши з собою лише документи і деякий одяг. Все майно, набуте ним та його сім`єю з 1997 року, залишилося в Квартирі. Позивачі 1, 2 також не змогли і досі не мають можливості потрапити до Квартири, володіти та розпоряджатись належним їм на праві власності майном (Квартирою).
За вказаними фактами були подані заяви Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві.
Отже, майно, що є предметом віндикації (Квартира) вибуло з володіння Позивачів 1, 2 у володіння Відповідача 1 поза їх волею.
Як стало відомо Позивачам 1, 2 на момент подачі даного позову в Квартирі зареєстровано місце поживання наступних осіб: ОСОБА_1 (Відповідача 1) та його сина - ОСОБА_5 (Відповідача 2), ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_7 (Третю особу 2) знято з реєстрації.
Просили суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належне їм на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та складається з трьох кімнат загальною площею 94, 75 кв. м., житловою площею 57, 70 кв. м.; виселити з квартири АДРЕСА_1 та складається з трьох кімнат загальною площею 94, 75 кв. м., житловою площею 57, 70 кв. м., ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без надання їм іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації місця проживання, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 14 982 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві) гривні 00 копійок.
 
 Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року позовні вимоги задоволено.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належне їм на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та складається з трьох кімнат загальною площею 94, 75 кв. м., житловою площею 57, 70 кв. м.
Виселено з квартири АДРЕСА_1 та складається з трьох кімнат загальною площею 94, 75 кв. м., житловою площею 57, 70 кв. м., ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без надання їм іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації місця проживання, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2   та ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 14 982 гривні 00 копійок.
 
 Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 18 січня 2024 року подав засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.
Вказує, що рішеннями, які зазначав суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, встановлені обставини, в межах яких розглянуто та досліджено умови укладеного 05 серпня 1997 року на Київській універсальній біржі договору купівлі-продажу нерухомості.
Зазначає, що у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 752/11761/16-ц, якою рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року - скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_19 до ОСОБА_20 , ОСОБА_21 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, Верховний суд надав оцінку укладеному 05 серпня 1997 року на Київській універсальній біржі договору купівлі-продажу нерухомості, надалі Договір, за яким ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_25 , продали, а ОСОБА_26 придбав спірну квартиру, кошти за яку Продавці отримали від Покупця до підписання Договору в повному обсязі та претензій один до одного не мають.
Постановою Верховного суду у цій справі також зазначено, що 03 квітня 2001 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірну квартиру у Київському міському бюро технічної інвентаризації та отримав реєстраційне посвідчення, про що зроблено запис в реєстрову книгу № Д 289-253 за реєстровим № 3689 та з моменту підписання договору купівлі-продажу квартири вільно та відкрито нею володів аж до ухвалення у цій справі рішень судів першої та апеляційної інстанції, також, судами першої та апеляційної інстанції не враховано, що позивач ( ОСОБА_6 ), була обізнана відносно того, що власники спірної квартири ОСОБА_8 ,  ОСОБА_27 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу нерухомості від 05 серпня 1997 року продали квартиру ОСОБА_1 , який в подальшому зареєстрував своє право власності на неї. Відтак, при вселенні у квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 знала про неправомірність заволодіння чужим майном і, принаймні, повинна була знати про недійсність згаданого договору купівлі-продажу, як про це знали і ОСОБА_8 , ОСОБА_27 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , що вказує на відсутність у неї підстав для набуття цієї квартири у власність, тобто заволодіння нею спірним нерухомим майном не було добросовісним, що виключає набуття права власності на нього за набувальною давністю.
Зазначає, що на виконання Постанови Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року та виключення з Державного реєстру речових прав інформації за якою ОСОБА_6 набула права власності на спірне майно, ОСОБА_1 подано 04.06.2020р. до державного реєстратора заяву про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру, разом з якою, окрім іншого, подано: належним чином посвідчену копію постанови Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 752/11761/16-ц; оригінал дублікату договору купівлі-продажу квартири та реєстраційне посвідчення видане 03.04.2001р. Київським міським бюро технічної інвентаризації, за яким зроблено запис в реєстрову книгу № Д 289-253 за реєстровим № 3689.
З урахуванням зазначеного вказує, що ОСОБА_1 діяв у межах та у спосіб передбачений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затверджених постановою КМУ від 25.12.2015р. за № 1127, органом реєстрації проведено реєстраційні дії, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 213217229 від 19.06.2020р.
Вважає, що на момент ухвалення спірного рішення Голосіївським районним судом міста Києва 12.12.2023р. у справі № 752/22891/21, ОСОБА_1 є власником спірної квартири.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.
 
08 березня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Вказує, що Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року у справі № 2601/22887/12 було встановлено, що договір купівлі-продажу Квартири було укладено 05 серпня 1997 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ОСОБА_3 і ОСОБА_11 у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально, а отже вказаний договір є нікчемним. ОСОБА_1 за цим договором не набув права власності на Квартиру і реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав для визнання його власником спірної Квартири. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що з підстав нікчемності договору не може бути визнано й право власності на Квартиру за ОСОБА_6 . При цьому суд не взяв до уваги факт реєстрації 03 квітня 2001 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, оскільки судом встановлено недотримання передбачених законом правових підстав набуття права власності за укладеним 05 серпня 1997 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_9 (Коба), ОСОБА_8 і ОСОБА_11 договором купівлі-продажу нерухомості (Квартири). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_15 по справі № 2601/22887/12, яка діяла від імені ОСОБА_6 , відхилено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року залишено без змін.
Звертає увагу, що Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08 серпня 2013 року, рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 квітня 2007 року - скасовано. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 (Коба), третя особа - Київська універсальна біржа, про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся - в зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду. Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 08 серпня 2013 року набрало законної сили 08.08.2013 року.
Вказує, що право власності на Квартиру, яка є предметом даного віндикаційного позову, беззаперечно належить Позивачу 1 та Позивачу 2. Натомість, у Відповідача 1 за нікчемним договором не виникло право власності на Квартиру, а відтак він не мав законних підстав для реєстрації права власності на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в 2020 році.
Звертає увагу, що сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
12 березня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивачів на апеляційну скаргу, який є аналогічним за змістом до вищенаведеного відзиву та яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
ОСОБА_1 в судове засідання 21 травня 2024 року не з`явився, просив відкласти розгляд справи, через перебування на лікарняному з 17 травня 2024 року.
Доказів відкриття лікарняного та його електронної копії, чи інших доказів на підтвердження хвороби апеляційному суду надано не було, не надана була суду інформація про медичний заклад, який відкривав лікарняний, а тому суд ухвалив розглядати справу, без участі апелянта.
 
В судовому засіданні представник позивачів - ОСОБА_4 та представник ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - ОСОБА_15 заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи та їхні представники в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачів та третьої особи ОСОБА_28 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Як встановлено судом першої інстанції, 14.12.1995 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (після реєстрації шлюбу в 2011 році прізвище було змінено на Коба, Позивач 1), ОСОБА_11 , яка діяла від власного імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 (Позивач 2) набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат загальною площею 94,75 кв. м., житловою площею 57,70 кв. м. на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689 (далі за текстом - Квартира).
09.07.1997 року у відділі нерухомості ЗАТ «Скінія» між ОСОБА_8 , як продавцем та ОСОБА_6 (Третьою особою 1), як покупцем було укладено угоду про наміри сторін на придбання Квартири, згідно з умовами якої кінцевою датою продажу квартири є 26.07.1997 року і покупець під час підписання цієї угоди передає продавцю 3 000, 00 дол. США як завдаток. Цього ж дня сторони погодили ціну продажу Квартири, про що склали акт.
ОСОБА_6 (Третя особа 1) зазначала, що в неї не було необхідної суми коштів для оплати вартості Квартири і вона позичила 80 000, 00 дол. США у ОСОБА_1 (Відповідача 1), домовившись з останнім про те, що договір буде укладений на його ім`я, а після повернення боргу він одразу ж переоформить квартиру на ОСОБА_6 (Третю особу 1).
05.08.1997 року на Київській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_8 , ОСОБА_12 (Позивач 1), ОСОБА_11 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 (Позивач 2), продали, а ОСОБА_1 (Відповідач 1) придбав за 15 000, 00 грн. Квартиру, яка належала Продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14.12.1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року за реєстровим № 3689.
03.04.2001 року ОСОБА_1 (Відповідач 1) зареєстрував право власності на спірну квартиру у Київському міському бюро технічної інвентаризації та отримав реєстраційне посвідчення, про що зроблено запис в реєстрову книгу № Д 289-253 за реєстровим № 3689.
Після укладення договору купівлі-продажу Квартири у 1997 році ОСОБА_6 (Третя особа 1) зі своєю сім`єю вселилася у вищевказану Квартиру, зробила в ній ремонт, облаштувала її для постійного проживання, користувалася нею та несла всі витрати на її утримання, оплачувала комунальні послуги. Борг ОСОБА_1 ОСОБА_6 повернула, проте ОСОБА_1 право власності на Квартиру на ОСОБА_6 так і не переоформив.
У зв`язку з чим у провадженні судів перебувала низка судових справ.
Так, у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала справа № 2601/22887/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у володінні Квартирою та виселення та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 та визнання договору купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року удаваною угодою в частині покупця - ОСОБА_1 , визнання її ( ОСОБА_6 ) дійсним покупцем за цим договором, зміну правовідносин шляхом переведення на неї прав і обов`язків покупця, визнання за нею права власності на Квартиру.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2015 року у справі № 2601/22887/12 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення відмовлено. Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , треті особи: АТ «Український інноваційний банк», ВАТ «КБ «Надра», ТБ «Київська універсальна біржа», про визнання права власності задоволено. Визнано договір купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року удаваною угодою в частині покупця - ОСОБА_1 . Визнано дійсним покупцем за договором купівлі-продажу нерухомості від 05.08.1997 року - ОСОБА_6 . Переведено права і обов`язки покупця за договором купівлі-продажу Квартири, укладений 05.08.1997 року між брокером брокерської контори № НОМЕР_1 ОСОБА_13 , який діяв зі згоди і за дорученням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , яка діяла від свого імені та свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , та брокером брокерської контори № 745 ОСОБА_14 , яка діяла зі згоди і за дорученням ОСОБА_1 , посвідчений Київською універсальною біржею на ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_6 право власності на Квартиру загальною площею 94,75 кв. м, в тому числі житловою площею 57,70 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі  № 2601/22887/12 апеляційну скаргу ОСОБА_29 , який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у володінні квартирою та виселення відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , треті особи: Акціонерне товариство «Український інноваційний банк», Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання права власності відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі № 2601/22887/12 було   встановлено, що договір купівлі-продажу Квартири було укладено 05.08.1997 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_9 (Коба), ОСОБА_3 і ОСОБА_11 у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально, а отже вказаний договір є нікчемним. ОСОБА_1 за цим договором не набув права власності на Квартиру і реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав для визнання його власником спірної Квартири. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що з підстав нікчемності договору не може бути визнано й право власності на Квартиру за ОСОБА_6 . При цьому суд не взяв до уваги факт реєстрації 03.04.2001 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, оскільки судом встановлено недотримання передбачених законом правових підстав набуття права власності за укладеним  05.08.1997 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_9 (Коба), ОСОБА_8 і   ОСОБА_11 договором купівлі-продажу нерухомості ( Квартири).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.03.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_15 по справі № 2601/22887/12, яка діяла від імені ОСОБА_6 , відхилено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року залишено без змін.
Отже, переглядаючи справу № 2601/22887/12 в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що право власності на спірну Квартиру зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року, який є нікчемним, та виходив з того, що реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав вважати покупця власником нерухомості.
В квітні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 (Коба), третя особа - Київська універсальна біржа про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся (справа № 2-547/07).
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05.08.1997 року він придбав у відповідачів Квартиру. Договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири) від 05.08.1997 року було укладено згідно статті 15 Закону України «Про товарну біржу» та посвідчено на Київській універсальній біржі. Продаж квартири вчинено за 15 000, 00 грн., які продавці отримали. В зв`язку з тим, що нотаріальна форма посвідчення договору не була дотримана, позивач просив визнати договір таким, що відбувся.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року позов ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу Квартири таким, що відбувся - задоволено. Визнано таким, що відбувся договір купівлі-продажу Квартири, укладеного 05.08.1997 року та зареєстрованого на Київській універсальній біржі за № D0619/7882.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15.03.2012 року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу Квартири таким, що відбувся - відмовлено за безпідставністю.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.04.2013 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15.03.2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.04.2007 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 (Коба), третя особа - Київська універсальна біржа, про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що відбувся - в зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2013 року набрало законної сили 08.08.2013 року.
У серпні 2016 року ОСОБА_6 (Третя особа 1) звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (Позивача 1), ОСОБА_3 (Позивача 2), третя особа - ОСОБА_7 про визнання права власності за набувальною давністю (справа № 752/11761/16-ц).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 28.10.2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 (Третьої особи 1) задоволено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 (Відповідача 1) відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року було встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомості (Квартири), укладений 05.08.1997 року, є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально. ОСОБА_1 за цим договором купівлі-продажу не набув право власності на Квартиру, тому реєстрація права власності за нікчемним правочином не дає підстав для визнання його власником спірної квартири.
У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року та Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_7 , про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 року скасовано.
 
ОСОБА_11 - мати Позивачів 1, 2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті відкрилась спадщина; ОСОБА_8 - батько Позивачів 1, 2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після його смерті відкрилась спадщина (далі за текстом також - батьки Позивачів 1, 2). Тобто, Позивачі 1, 2 є спадкоємцями ОСОБА_11 та ОСОБА_8 за законом першої черги. На момент смерті батьків Позивачів 1, 2 ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали за однією адресою: АДРЕСА_4 .
Після смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_8 Позивачами 1, 2 були отримані Свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких Позивачі 1, 2 успадкували після смерті батьків частки в квартирі, що також належала спадкодавцям та в якій вони спільно проживали за адресою: АДРЕСА_4 . Зазначена квартира в подальшому була відчужена Позивачами 1, 2.
 
ОСОБА_1 (Відповідач 1) 25.05.2000 року отримав дублікат зазначеного договору в Київській універсальній біржі та 04.06.2020 року звернувся до Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м Києва - Канівець Любові Миколаївни з відповідною заявою на підставі якої та доданих до неї документів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності за Відповідачем 1 на Квартиру (номер запису про право власності/довірчої власності: 36945082; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2103502680000). Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.09.2020 р., номер інформаційної довідки:226099365.
 
На момент подачі даного позову в Квартирі зареєстровано місце поживання наступних осіб: ОСОБА_1 (Відповідача 1) та його сина - ОСОБА_5 (Відповідача 2), ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_7 (Третю особу 2) знято з реєстрації.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що дійсними власниками спірної квартири є позивачі: частина квартири їм належала, до укладення нікчемного правочину за яким вони виступали продавцями, а на решту кватири, позивачі набули права як спадкоємці ОСОБА_11 і ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_1 права власності на квартиру на підставі нікчемного договору не набув. Тому здійснена у 2020 році реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем є незаконною, а майно підлягає поверненню у власність позивачів, в тому числі і спадкоємців, після смерті батьків, із власності яких квартира ніколи не вибувала.
 
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
У ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. 
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, тобто, позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 638/5304/21 (провадження № 61-2614св23) зазначено, що: «рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)».
Водночас особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (пункти 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
 
У справі, яка переглядається, порушення свого права позивачіпов`язують зі здійсненням 04.06.2020 року державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 . 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 2 Закону 1952-IVобтяження є забороною розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.
Тобто реєстрація права або обтяження на нерухоме майно є не підставою для виникнення такого права чи обтяження, а лише офіційним їх визнанням з боку держави (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18), які існують як правовий результат укладеного договору, а не окремо від договору.
 
Державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , проведена у червні 2020 року, здійснена саме на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.1997, укладеного на Київській універсальній біржі між ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 (Позивач 2), як продавцями та ОСОБА_1 як покупцем.
 
Правова оцінка вказаному правочину була надана судами в межах розгляду справи  № 2601/22887/12. Зокрема, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.12.2015 року, яке залишено без змін судом касаційної інстанції, було   встановлено, що договір купівлі-продажу Квартири було укладено 05.08.1997 року у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально, а отже вказаний договір є нікчемним. ОСОБА_1 за цим договором не набув права власності на квартиру і реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав для визнання його дійсним власником спірної квартири.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
 
Будучи учасником справи № 2601/22887/12, для якого висновки судів є обов`язковими, ОСОБА_1 , діючи недобросовісно, використовуючи право на зло, не визнаючи рішення Апеляційного суду м. Києва за грудень 2015 року, та його обов`язковість, у червні 2020 року пред`явив дублікат нікчемного договору купівлі-продажу за 1997 рік, нікчемність якого встановлена судом, державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності на квартиру за ним, надавши нотаріусу, лише  рішення Верховного Суду, щодо скасування права власності за ОСОБА_30 , але при цьому не надавши ті рішення , якими вже було встановлено відсутність права власності на спірну квартиру у нього, що унеможливило встановлення реєстратором факту, що після скасування підстави для набуття права на спірну квартиру за ОСОБА_30 , та з урахуванням нікчемності біржового договору за 1997 рік, законними власниками спірної квартири є позивачі на свої частки та як правонаступники спадкоємці на частки їх батьків. 
 
Установивши, що за нікчемним правочином право власності на спірну квартиру не перейшло від сім`ї Коржових до ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для реєстрації права власності на квартиру за відповідачем та необхідність її витребування на користь позивачів.
 
Оцінюючи такий висновок місцевого суду в аспекті пред`явлення цього позову позивачами, як спадкоємцями продавців квартири після їх смерті, колегія суддів констатує, що цей висновок кореспондується як з нормами спадкового права, так і з усталеною практикою суду касаційної інстанції.
 
Зокрема, згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
 
У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). 
 
Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. 
 
До подібного правового висновку дійшов і Верховний Суд у постановах: від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19), від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21), від 14 червня 2023 року у справі № 715/2438/21 (провадження № 61-748св23), від 14 червня 2023 року у справі № 757/23492/13-ц (провадження № 61-11014св20), від 19 червня 2023 року у справі № 521/4328/16 (провадження № 61-4268св23) та інших.
 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що постановою Верховного Суду у справі № 752/11761/16-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю та надано правову оцінку договору купівлі-продажу від 05 серпня 1997 року й зазначено, що ОСОБА_1 залишається титульним власником кваритри, оскільки наведені аргументи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення відповідача висновків суду касаційної інстанції в іншій справі.
Зокрема, в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 752/11761/16-ц зазначено, що: «апеляційний суд встановив, що право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу, який є нікчемним, та виходив з того, що реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав вважати покупця власником нерухомості. Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач добросовісно заволоділа квартирою і понад 15 років продовжує відкрито, безперервно нею володіти. При цьому апеляційний суд не звернув уваги і не спростував доводи   ОСОБА_1 про те, що передбачені статтею 216 ЦК України правові наслідки недійсного правочину (договору купівлі-продажу, на підставі якого за ним зареєстровано право власності на спірну квартиру) у встановленому законом порядку не застосовані, тобто він залишається титульним власником спірного майна. Таким чином, оскаржуваними судовими рішеннями було вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 щодо спірної квартири, однак він не був залучений до участі у справі як відповідач в порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України     2004 року, що позбавило його можливості належним чином захистити свої майнові права».
Тобто, підставою для відмови в задоволенні позову у справі № 752/11761/16-ц стало зазначення позивачкою неналежного суб`єктного складу, а саме відповідачів, оскільки позов про визнання права власності на майно не було пред`явлено до особи, яка згідно з відомостей Державних реєстрів значиться власником квартири.
 
Такі висновки суду касаційної інстанції не суперечать висновкам, зробленим судом першої інстанції в справі, яка переглядається, оскільки суд, констатувавши, що позивачі де факто є неволодіючими власниками спірної квартири, а ОСОБА_1 де юре є зареєстрованим (тобто володіючим) «власником» нерухомого майна без достатньої на те правової підстави.
Саме на усунення правової невизначеності щодо правового режиму квартири та особи її власника і спрямований позов у цій справі.
 
Крім того, в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 752/11761/16-ц зазначено, що додатковою підставою для відмови в задоволенні позову є те, що« ОСОБА_6 знала про неправомірність заволодіння чужим майном і, принаймні, повинна була знати про недійсність згаданого договору купівлі-продажу, що вказує на відсутність у неї підстав для набуття цієї квартири у власність, тобто заволодіння нею спірним нерухомим майном не було добросовісним, що виключає набуття права власності на нього за набувальною давністю».
Тим самим суд касаційної інстанції не заперечував недійсність (нікчемність) договору купівлі-продажу від 05 серпня 1997 року та, відповідно, відсутність правових підстав у ОСОБА_1 для володіння спірною квартирою.
 
Тому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 у червні 2020 року була здійснена на виконання постанови Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 752/11761/16-ц, оскільки з урахуванням висновків про нікчемність договору купівлі-продажу від 05 серпня 1997 року, зроблених судами у справі № 2601/22887/12, відсутність підстав для визнання права власності на квартиру за набувальною давністю за ОСОБА_6 не означає правомірність набуття права власності та володіння ОСОБА_1 цією квартирою. 
     
Установивши, що дійсними власниками квартири продовжує залишатись сім`я Коржових та витребувавши спірне нерухоме майно з чужого незаконного володіння відповідача, суд першої інстанції з дотриманням вимог статті 391 ЦК України ухвалив рішення про виселення відповідачів зі спірної квартири як осіб, які не мають жодного правового титулу щодо такого майна та вселились до цього житла , внаслідок        недобросовісної поведінки під час реєстрації права, якого ОСОБА_1 не мав внаслідок програшу попередніх судових спорів та встановлення судами відсутності правових підстав у ОСОБА_1 для набуття права власності на спірну квартиру.
 
Доводів щодо незаконності та/або необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів апеляційна скарга не містить.
Між тим, в силу частини першої статті 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає рішення місцевого суду саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
 Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено про відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 травня 2024 року.
 
Головуючий                                                                                 О. В.  Желепа 
 
Судді                                                                                                О.Ф.  Мазурик
 
О.В.  Немировська