ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2024 року
м. Київ
справа № 155/1085/23
провадження № 61-3237св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби у Волинській області,
 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Овсієнко Сергій Анатолійович, на постанову Волинського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у складі колегії суддів Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст заяви 
У липні 2023 року  ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби у Волинській області (далі - УДМС у Волинській області), звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.
Заяву обґрунтовував тим, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Луганської області. 13 лютого 1971 року Білокуракинський РВВС Луганської області йому було видано паспорт зразка колишнього СРСР, який заявник втратив, а паспорта громадянина України не виготовив. Заявник також зазначав, що втратив свідоцтво про народження та військовий квиток.
Вказував, що у зв`язку із розірванням шлюбу змінив прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 . 
Із 1985 року заявник постійно проживав та працював на території села Михлин Луцького району Волинської області, де і проживає до цього часу. 
Посилався на те, що не має можливості отримати паспорт громадянина України, оскільки для підтвердження його належності до громадянства України заявник не має документів, підтверджуючих його реєстрацію на території України станом на 24 серпня 1991 року, а встановлення цього факту у судовому порядку є підставою для оформлення належності до громадянства України. Іншого порядку чинним законодавством України не передбачено, тому представник заявника звертається із заявою до суду.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Горохівський районний суд Волинської області рішенням від 25 жовтня 
2023 року заяву ОСОБА_1 задовольнив частково.
Встановив факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт, щодо встановлення якого звернувся представника заявника - адвокат Овсієнко С. А., має юридичне значення для заявника, оскільки надає правові підстави для отримання ним паспорта громадянина України. Крім того, заявник не має іншої можливості довести факт постійного проживання на території України.
Місцевий суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року включно є обґрунтованою, надані заявником письмові докази доводять цей факт, однак позовні вимоги заявника суд задовольняє частково, враховуючи, що матеріалами справи встановлено дійсне прізвище заявника - ОСОБА_4 , а не ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ).
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, УДМС у Волинській області оскаржило його в апеляційному порядку.
Волинський апеляційний суд постановою від 23 січня 2024 року апеляційну скаргу УДМС у Волинській області задовольнив. Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 25 жовтня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовив.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що надані заявником докази є недостатніми для встановлення факту, про який просить заявник, враховуючи, що на підставі наданих письмових доказів, у яких зазначені різні прізвища особи, та показань свідків неможливо ідентифікувати особу, у якої відсутній документ, що її посвідчує. У зв`язку з цим неможливо встановити факт проживання на території України заявника ОСОБА_1 , особу якого не встановлено.
Апеляційний суд також зазначив, що обраний заявником спосіб захисту є неефективним для захисту його прав, враховуючи, що без встановлення факту, зокрема, встановлення особи заявника, що підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, в позасудовому або в судовому порядку неможливо встановити і факт проживання на території України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Овсієнко С. А., просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19 (провадження № 61-10582св23), від 09 серпня 2023 року у справі № 207/163/21.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції вдався до переоцінки доказів у справі, не навів мотивів на спростування встановлених в суді першої інстанції обставин та досліджених доказів, не врахував, що особу заявника підтверджували свідки, а також не сприяв належним чином у досліджені доказів у порядку, передбаченому для розгляду справ окремого провадження.
У квітні 2024 рокі від УДМС у Волинській області надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заінтересована особа висловлює заперечення щодо доводів заявника та просить залишити постанову апеляційного суду без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду   ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Овсієнко С. А., у березні 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу з Горохівського районного суду Волинської області.
У березні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до інформації Горохівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області під час перевірки за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян по Україні виявлено факт державної реєстрації народження та шлюбу стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме:
актовий запис про народження від 07 січня 1950 року № 01, складений виконавчим комітетом Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
актовий запис про шлюб від 18 березня 1971 року № 02, складений виконавчим комітетом Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області на ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , шлюб розірвано 02 квітня 1975 року у Луганській області;
актовий запис про шлюб від 14 червня 1975 року № 244, складений Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області на ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , шлюб розірвано 08 лютого 1977 року у Луганській області;
актовий запис про шлюб від 24 квітня 1977 року № 16, складений виконавчим комітетом Врубівської селищної ради Лутугинського району Луганської області на ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , шлюб розірвано 05 липня 1978 року у Луганській області.
Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 02 серпня 2023 року № 00040790009, 25 квітня 1977 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: Україна, Луганська область, Білокуракинський район, село Петрівка, місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Білокуракинським РВВС 13 лютого 1971 року, та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уклали шлюб, прізвище нареченого після реєстрації шлюбу - « ОСОБА_4 ». 05 липня 1978 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лутугинського районного управління юстиції у Луганській області шлюб було розірвано, актовий запис № 218 (а. с. 32).
За інформацією Відділу з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції сектору з питань громадянства ДМС України УДМС України у Волинській області від 05 вересня 2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з обліків управління не значиться. З питань набуття громадянства України чи документування паспортом громадянина України зазначена особа не зверталась. Надати інформацію щодо належності до громадянства України не вбачається можливим (а. с. 28).
Відповідно до запиту УДМС України у Волинській області від 02 серпня 2023 року ОСОБА_1 зареєстрованим чи знятим з реєстрації не значиться (а. с. 29).
За інформацією УДМС у Луганській області від 05 вересня 2023 року картотека заяв про видачу паспортів громадян колишнього СРСР зразка 1938 року не збереглася, тому підтвердити чи спростувати видачу паспорта громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_1 , виданого 13 лютого 1971 року Білокуракинським РВВС на ім`я ОСОБА_1 немає можливості. Інформація відносно запитуваної особи на території Луганської області відсутня (а. с. 31).
Відповідно до довідки Городищенської сільської ради від 30 травня 2023 року № 32 ОСОБА_2 постійно проживає на території села Михлин з 1985 року до 2023 рік, місцем проживання ОСОБА_2 був житловий будинок АДРЕСА_2 , його співмешканцями були ОСОБА_11 (померла), ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , місцем роботи був колгосп « Михлин » (а. с. 5).
Згідно з актом обстеження, проведеного за зверненням ОСОБА_2 , складеного старостою Михлинського старостинського округу ОСОБА_21, за участю свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , дата та місце народження особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Луганська (Ворошиловградська) область, Білокураківський район, село Петровське. Місце проживання особи зі слів свідків в період з 1985 року до сьогодні - АДРЕСА_2 (а. с. 15).
Відповідно до копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запис прізвища ОСОБА_3 виправлено та застережено печаткою господарства та підписом відповідальної особи із відміткою про те, що прізвище ОСОБА_4 записано згідно з паспортом серії НОМЕР_2 . В трудовій книжці зазначено відомості про військову службу заявника в період з 10 травня 1968 року до 13 червня 1970 року, а також відомості про роботу заявника з 1971 року до 1979 рік (а. с. 6-14).
Згідно з листом Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства імені Шевченка (далі - ПОСП імені Шевченка) від 26 липня 2023 року № 256, ПОСП імені Шевченка є правонаступником Спілки пайовиків «Михлин» (протокол від 06 лютого 2000 року № 3), яка існувала на території Михлинської сільської ради Горохівського району Волинської області. ПОСП імені Шевченка підтвердило, що згідно з книги № 5 обліку трудового стажу і заробітку колгоспників колгоспу « Михлин », заявник працював в колгоспі « Михлин » з 1985 до 1998 рік, під прізвищем ОСОБА_19 . Згідно з Державним актом на право колективної власності на землю до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мали право на земельну частку (пай), був включений ОСОБА_20 під № 93. Відповідно до наявної в ОСОБА_20 трудової книжки його попередні прізвища були ОСОБА_7 , а після укладення шлюбу - ОСОБА_2 (а. с. 36).
В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надала пояснення, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьком є заявник у цій справі, однак у свідоцтві про народження відомості про батька відсутні. Матір`ю свідка є ОСОБА_11 . Зазначила, що у віці 9 місяців батько покинув сім`ю. Прізвище батька було ОСОБА_3 . У віці 15 років батько приїжджав до неї, на той час його прізвище було ОСОБА_4 . У село Михлин переїхав у 1985 році, де працював у колгоспі трактористом, мав паспорт та свідоцтво про народження, які втратив. 
Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні 19 вересня 2023 року надала пояснення, що з 2010 року є старостою Михлинського старостинського округу Городищенської сільської ради. З 1985 року заявник проживав на території села Михлин, працював у колгоспі, де отримав земельну ділянку, мав прізвище ОСОБА_22 . У 2012 році в сільській раді виявили, що заявник спочатку вказував прізвище ОСОБА_3 . У списках виборців відсутній.
Свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 надали пояснення, що знайомі із заявником з 1985 року, з часу, коли останній приїхав із дружиною та дочкою в село Михлин . Заявник працював трактористом в СП « Михлин ». Свідки ствердили, що працювали разом із заявником у вказаному господарстві, він постійно проживав у селі Михлин, нікуди не виїжджав, зокрема і станом на 24 серпня 1991 року проживав у селі. Показали також, що при розпаюванні земель заявник був включений до списку пайовиків та отримав державний акт на право приватної власності на землю, однак на прізвище дружини ОСОБА_19 , з якою перебував у цивільному шлюбі.
Згідно з довідками від 06 жовтня 2023 року № 351 та від 23 жовтня 2023 року № 366, виданими ПОСП імені Шевченка, ОСОБА_24 працював в СП «Михлин» з  1981 до 1999 року та є членом цього господарства, ОСОБА_23 працювала в СП «Михлин» з 01 січня 1984 року до 06 березня 2000 року.
Згідно з довідками від 06 жовтня 2023 року № 352 та від 23 жовтня 2023 року № 367, виданими ПОСП імені Шевченка, колгосп «Комуніст» створено на основі реорганізованого колгоспу імені Ворошилова (протокол від 10 березня 1983 року № 1) та ліквідовано, на його основі створено спілку пайовиків «Михлин» (протокол від 04 березня 1992 року № 1). СП «Михлин» було ліквідовано і приєднано до ПОСП імені Шевченка (протокол від 06 лютого 2000 року № 3).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у  касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами першою-третьою статті 294 ЦПК України визначено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. 
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.
Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України, але через неможливість документального підтвердження не може бути реалізованим. Мета дозволяє визначити коло заінтересованих осіб, а також докази, які мають бути досліджені під час судового розгляду справи. 
Отже, сутність справ окремого провадження полягає у підтвердженні судом наявності чи відсутності певних юридичних фактів (станів), що є умовами здійснення прав і реалізації інтересів осіб або підставами для їх обмеження. Тому суд лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зі змісту заяви ОСОБА_1 про вставлення факту його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року убачається, що метою встановлення такого факту є встановлення належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України. Зазначив також, що заходів досудового врегулювання не здійснював.
На підтвердження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 надав суду довідку Городищенської сільської ради від 30 травня 2023 року № 32, відповідно до якої ОСОБА_2 постійно проживає на території села Михлин з 1985 року до 2023 рік, місцем його проживання був житловий будинок АДРЕСА_2 , його співмешканцями були ОСОБА_11 (померла), ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , місцем роботи був колгосп « Михлин ». 
Також надав копію трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запис прізвища ОСОБА_3 виправлено та застережено печаткою господарства та підписом відповідальної особи із відміткою про те, що прізвище ОСОБА_4 записано згідно з паспортом серії НОМЕР_3 (Лутугинський РВВС). В трудовій книжці зазначено відомості про військову службу заявника в період з 10 травня 1968 року до 13 червня 1970 року, а також відомості про роботу заявника з 1971 року до 1979 рік.
Крім того, заявник надав суду акт обстеження, проведеного за зверненням та в присутності ОСОБА_2 , складеного старостою Михлинського старостинського округу ОСОБА_21, за участю свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , дата та місце народження особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Луганська (Ворошиловградська) область, Білокураківський район, село Петровське. Місце проживання особи зі слів свідків в період з 1985 року до сьогодні - АДРЕСА_2 .
Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України, слід застосовувати Закон України  «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Стаття 3 Закону України  «Про громадянство України» (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення із заявою до суду) встановлює належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Встановлення належності особи до громадянства України це - визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.
З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року постановлено, зокрема, затвердити Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;
в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. 
Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, встановлення юридичного факту про те, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) особа постійно проживала на території України, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про громадянство», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення. 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).
Суд першої інстанції на підставі наданих заявником доказів, зробив висновок, що встановлення факту постійного проживання особа на території України станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) має юридичне значення для заявника, оскільки надає правові підстави для оформлення органами ДМС України належності заявника до громадянства України та для отримання ним паспорта громадянина України. 
Також місцевий суд встановив дійсне прізвище заявника - ОСОБА_4 , а не ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції керувався тим, що на підставі наданих письмових доказів, у яких зазначені різні прізвища особи, та показань свідків неможливо ідентифікувати особу, у якої відсутній документ, що її посвідчує.
Апеляційний суд також зазначив, що без встановлення особи в позасудовому або в судовому порядку неможливо встановити і факт проживання на території України цієї особи.
Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20 виснував, що неможливо встановити факт постійно проживання заявника на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України».
Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.
Частиною першою статті 4 вказаного Закону передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 зазначеного Закону ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі - Порядок № 302).
У пунктах 38-40 Порядку № 302 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.
У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302).
Зокрема, цим пунктом встановлено, що у разі неподання особою, яка досягла 18?річного віку, документів з фотокартками проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції, Міністерства юстиції України, органів Державної фіскальної служби, навчальних закладів, військових частин, військових комісаріатів, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник. Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів Державної міграційної служби. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема, за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців. Крім того, у виключних випадках за відсутності фотокартки особи та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, з метою встановлення особи проводиться опитування родичів, сусідів, які були зазначені у письмовому зверненні. За результатами їх свідчень складається акт встановлення особи за формою, встановленою МВС. 
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.
Враховуючи вищевикладені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».
Згідно до вимог вищевказаного законодавства України, вбачається, що у разі, якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.
До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.
Відповідно до вищевказаних нормативних актів, основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути: свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації.
У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи).
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 02 вересня 2020 року у справі № 366/474/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 755/16248/18.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, водночас будь-яких документів, що могли б посвідчити його особу, суду не надав. 
Враховуючи те, що ОСОБА_1 паспорт громадянина колишнього СРСР, свідоцтво про народження та військовий квиток втратив, доказів про звернення до Державної міграційної служби України з метою встановлення особи заявник не надав, таких вимог в суді не заявляв, тому слід погодитися з висновком апеляційного суду про те, що без встановлення такого факту, що проводиться в позасудовому або в судовому порядку, неможливо встановити і факт проживання цієї особи на території України.
Суд апеляційної інстанції надав належну оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам у їх сукупності, правильно вказавши про те, що на підставі наданих заявником доказів, у яких зазначені різні прізвища, неможливо ідентифікувати особу, а саме ОСОБА_2 , у якої відсутній документ, що її посвідчує, про що навів відповідні мотиви та спростував висновки суду першої інстанції в цій частині.
Отже, ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися як у досудовому порядку так і до суду із заявою про встановлення особи заявника та одночасно про встановлення факту, що має для нього юридичне значення, зокрема, факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, надавши відповідні докази, які підтверджують його особу.
Водночас колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку доказам у справі, помилково посилався на статтю 12 ЦПК України, яка визначає принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві, та на неефективність обраного заявником способу захисту, оскільки  відповідно до статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду, однак це не вплинуло на правильність висновку апеляційного суду про те, що сукупність зібраних у справі доказів на підтвердження факту проживання заявника на території України станом на 24  серпня 1991 року не дає підстав для висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 .
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19, від 09 серпня 2023 року у справі № 207/163/21, колегія суддів враховує таке.
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин  і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно.
У наведеній постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19 Верховний Суд розглядав справу за заявою особи про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24  серпня 1991 року. Заявник посилався на те, що втратив радянський паспорт, звертався до Роздільнянського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України, у зв`язку з чим його особу було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи, але належність до громадянства України підтверджена не була. Верховний суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення заяви, зазначив, що висновки судів про доведеність юридичного факту проживання особи на території України є правильними, а доводи ГУ ДМС України в Одеській області про наявність спору про право є необґрунтованими, їм уже надавалася оцінка судом апеляційної інстанції.
Отже, у наведеній справі суди встановили факт постійного проживання на території України особи, яка втратила свій паспорт та за відсутності інших документів, які посвідчують особу  заявника, з урахування тієї обставини, що його особу було встановлено органами ДМС України за результатами проведення процедури встановлення особи, тому вимог про встановлення його особи в суді не заявляла. 
Водночас у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 доказів звернення до Державної міграційної служби України з метою встановлення особи  заявника не надав, таких вимог в суді не заявляв.
У  справі № 207/163/21 заявник просив встановити факт його постійного проживання в Україні до 09 серпня 1988 року; встановити факт виїзду за кордон України на навчання з 01 вересня 1988 року до 30 квітня 1993 року; встановити факт внесення напису «громадянин України» до паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року, оформленого на його ім`я. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, мотивував рішення тим, що заява не обґрунтована, адже заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він дійсно постійно проживав в Україні до серпня 1988 року та що до його паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року внесено напис «громадянин України». Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керувався, зокрема, тим, що суди не надали належної оцінки встановленим у судових рішеннях у справах № № 2а?21423/10/0570, 2а/0570/16897/2011, 160/8928/20 обставинам щодо наявності/відсутності у паспорті громадянина колишнього СРСР, виданого на ім`я заявника напису «громадянин України».
Отже, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведеній як приклад постанові касаційного суду, оскільки, направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд не висловлював правової позиції, а керувався тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Доводи касаційної скарги про те, що висновки апеляційного суду про ненадання заявником жодного доказу на підтвердження його особи є помилковими, оскільки саме з метою отримання паспорта громадянина України ОСОБА_1 і звернувся до суду із цією заявою, а також, що в окремому провадженні суд не позбавлений права витребувати необхідні докази, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що заявник не вказав, які саме докази він мав на увазі і які мав витребувати суд, враховуючи, що із заявою про встановлення його особи до органів ДМС України останній не звертався. Необхідність подання до суду доказів, що підтверджують викладені в заяві про встановлення юридичних фактів обставини, передбачено частиною другою статті 318 ЦПК України. 
Так, відповідно наявної в матеріалах справи інформації Відділу з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції сектору з питань громадянства ДМС України УДМС України у Волинській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з обліків управління не значиться. З питань набуття громадянства України чи документування паспортом громадянина України зазначена особа не зверталась. Відповідно до запиту УДМС України у Волинській області від 02 серпня 2023 року ОСОБА_1 зареєстрованим чи знятим з реєстрації не значиться. За інформацією УДМС у Луганській області від 05 вересня 2023 року картотека заяв про видачу паспортів громадян колишнього СРСР зразка 1938 року не збереглася, тому підтвердити чи спростувати видачу паспорта громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_1 , виданого 13 лютого 1971 року Білокуракинським РВВС на ім`я ОСОБА_1 немає можливості. Інформація відносно запитуваної особи на території Луганської області відсутня.
Доводи касаційної про те, що особу заявника підтвердили свідки, допитані в судовому засіданні, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у свідка ОСОБА_12 , яка ствердила, що вона є дочкою заявника, у свідоцтві про народження відомості про батька відсутні, а її матір`ю є ОСОБА_11 , яка померла.  
Свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 надавали пояснення у судовому засіданні за відсутності самого заявника у цьому судовому засіданні. Крім цього, їх ствердження про те, що знали заявника під прізвищем ОСОБА_20 не є достатнім підтвердженням факту, який просив встановити ОСОБА_1 , тому суд апеляційної інстанції правильно відхилив вказані докази.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність    підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судове рішення з додержанням норм матеріального і  процесуального права, що відповідно до частини третьої статті  401  ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Порядок розгляду справ окремого провадження визначений статтею 294 ЦПК України, відповідно до частини сьомої якої при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Овсієнко Сергій Анатолійович, залишити без задоволення.
Постанову Волинського апеляційного суду від 23 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                      І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк