ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 756/12586/18
провадження № 51-3113 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року у кримінальному провадженні № 42018110350000102 за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла, та з позбавленням, на підставі ст. 54 КК України, військового звання - старший солдат.
Зараховано ОСОБА_6 у строк покарання термін його попереднього ув`язнення з 08 серпня по 05 жовтня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок районного суду - без зміни.
 
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він, будучи військовослужбовцем правоохоронного органу та маючи військове звання - старший солдат, за невстановлених обставин придбав з метою подальшого збуту психотропну речовину - «амфетамін», яку зберігав у невстановленому місці.
20 липня 2018 року, приблизно о 20:40 год., у салоні автомобіля «Volkswagen Passat» ОСОБА_6 незаконно збув ОСОБА_7 за 3 000 грн порошкоподібну речовину білого кольору, масою 12,160г, яка містила психотропну речовину «амфетамін», масою 5,1093г, що є великим розміром.
Він же, повторно, за аналогічних обставин 08 серпня 2018 року, приблизно о 12:00 год., незаконно збув ОСОБА_7 за 10 000 грн порошкоподібну речовину, яка містила психотропну речовину «амфетамін», масою 11,988г, що є великим розміром.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Зазначає, що вирок суду ґрунтується на недопустимих доказах:
протоколі огляду місця події (автомобіля) тому, що власник автомобіля дозволу на його огляд не давав;
у матеріалах справи відсутній корінець платіжного доручення, яке би свідчило про видачу працівникам СБУ витрат спеціального призначення (грошових коштів) ОСОБА_7 під час контролю за вчиненням злочину.
Також стверджує, що в діях свідка ОСОБА_7 наявні ознаки провокації злочину.
Суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 419 КПК України не дав відповідей на ці доводи апеляційної скарги, що є істотним порушення вимог процесуального закону. Крім того, записи більшості судових засідань у суді першої інстанції відтворити неможливо, що свідчить про їх відсутність та є підставою для скасування судового рішення.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
На касаційну скаргу надійшло заперечення від прокурора, в якому наводяться мотиви на спростування наведених доводів.
Прокурор у суді касаційної інстанції вважав доводи касаційної скарги безпідставними та просив залишити судові рішення без зміни.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 
 
Мотиви суду
 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону.
 
Під час перегляду оскаржуваного вироку судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду про винуватість  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.
 
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.
 
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими.
 
Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_6 доведена поза розумним сумнівом. 
 
Так, суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_7 , відповідно до яких він підтвердив факт придбання у ОСОБА_6 психотропної речовини, а також те, що придбати її запропонував саме обвинувачений. Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були понятими під час огляду автомобіля, підтвердили обставини вилучення з багажного відділення пакунків з невідомою сумішшю. Згідно протоколу огляду автомобіля, в його багажному відділенні було виявлено два згортки паперу з порошкоподібною речовиною білого кольору, а на підлозі під заднім правим сидінням було виявлено кошти в сумі 10 000 грн. Також суд поклав в основу вироку дані протоколів використання заздалегідь ідентифікованих засобів - грошей, протоколів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій та контролю за вчиненням злочину, з яких встановлено, що ОСОБА_7 спочатку зустрівся з ОСОБА_6 і передав йому гроші з метою придбання психотропної речовини «амфетамін», а через кілька днів, за попередньою домовленістю, під час чергової зустрічі отримав від обвинуваченого вказану речовину, протоколом добровільної видачі, відповідно до якого ОСОБА_7 добровільно видав придбану у обвинуваченого психотропну речовину «амфетамін». Згідно висновків експертиз від 06 та 08 серпня 2018 року, видана ОСОБА_7 та вилучена під час огляду автомобіля речовина містить у своєму складі амфетамін (метилфенетиламін), загальною масою 5,1093г та 11,988г.
 
Оцінивши усі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов переконливого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 «поза розумним сумнівом».
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги засудженого щодо провокації злочину, колегія суддів дійшла висновку, що у матеріалах кримінального провадження відсутні ознаки, притаманні провокації злочину правоохоронними органами, а саме спонукання до вчинення злочину. 
 
У рішенні «Матановіч проти Хорватії» ЄСПЛ зазначив, що «підбурювання, за змістом кримінального процесуального закону, мало б місце тільки тоді, коли таємний агент перед тим, … як було прийнято рішення про закупку і продаж наркотиків разом з іншими співвиконавцями злочину, неодноразово б заохочував [обвинуваченого] до вчинення злочину (або сприяв утвердженню у прийнятті такого початкового рішення обвинуваченим). Втім, докази ясно показують, що така пропозиція була лише загальним абстрактним виразом готовності таємного агента платити певну суму грошей за поставлені наркотики, після чого скаржник добровільно продовжував спілкуватися з ним, щоб отримати особисту користь від абстрактної готовності "покупця" [купувати наркотики]. Звернення таємного агента в даному випадку не було обов`язковою умовою для злочинної діяльності скаржника, тобто дії, яку б в іншому випадку він би не вчинив. Навпаки, суди дійшли до висновку, що навіть без [агентів під прикриттям] він мав намір вчинити злочин, за який він був засуджений».
 
Згідно практики Європейського суду з прав людини, застосування особливих методів ведення слідства - зокрема, агентурних методів - саме по собі не може порушувати право особи на справедливий суд. Ризик провокації з боку працівників правоохоронних органів, викликаний вказаними методами, означає, що їх використання повинно бути суворо регламентованим. Для застосування цих методів у правоохоронних органів мають бути докази на підтвердження аргументу схильності особи до вчинення злочину.
 
Так, для визначення провокації злочину Європейський суд встановив, зокрема, такі критерії: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особа була втягнута у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою.
 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_6 встановлено, що органи досудового розслідування діяли у пасивний спосіб і не підбурювали засудженого до вчинення злочину, відомості про збут ним психотропної речовини були відомі ще до початку проведення НСРД, підтверджувалися заявою ОСОБА_7 від 02 липня 2018 року про вчинення злочину, де було вказано, що ОСОБА_6 займається розповсюдженням наркотичних засобів, пропонував йому їх придбати, після чого ОСОБА_7 погодився діяти під контролем правоохоронних органів з метою викриття злочинної діяльності. У липні та серпні 2018 року під час листування в мобільному додатку «Телеграм», у телефонних розмовах та при особистих зустрічах ОСОБА_6 пропонував ОСОБА_7 придбати у нього психотропну речовину амфетамін, тобто ініціатива щодо збуту йшла саме від ОСОБА_6 . При цьому він описав ОСОБА_7 як працює система роздрібної торгівлі цією речовиною, що спочатку необхідно передати кошти і лише потім він отримує «замовлення», також вихвалявся якістю «товару», що виробляється в лабораторії і тим, що він вже певний час займається збутом психотропної речовини.
 
Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 271 КПК України прокурор у своєму рішенні про проведення контролю за вчиненням злочину крім відомостей, передбачених ст. 251 цього Кодексу, зобов`язаний викласти обставини, які свідчать про відсутність під час НСРД провокування особи на вчинення злочину. Цих вимог прокурором було дотримано. В постанові про надання дозволу на НСРД - контролю за вчиненням злочину зазначено, що ОСОБА_6 здійснює свою діяльність конспіративно, у завуальованій формі, може бути обізнаним про методи і форми роботи правоохоронних органів, має намір вчинити злочинні дії у нетривалі строки, а тому іншими заходами зафіксувати його злочинну діяльність не видається можливим. Таким чином, такі дії не призвели до підбурювання, через призму прецедентної практики ЄСПЛ стосовно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Зважаючи на наведене, в основу обвинувального вироку суд поклав докази, які узгоджуються між собою та повною мірою вказують на винуватість ОСОБА_6 , а перевіркою матеріалів провадження встановлено, що фактів, які б свідчили про факти підбурювання останнього до вчинення інкримінованого йому злочину, не виявлено, таким чином доводи засудженого про провокацію злочину з боку правоохоронних органів не знайшли свого підтвердження.
 
Інші доводи касаційної скарги засудженого зводяться до його незгоди з оцінкою судом першої інстанції доказів, які суд поклав в основу вироку. За загальним правилом суд вирішує питання допустимості доказів, оцінюючи їх в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Суд касаційної інстанції, дотримуючись принципу безпосередності дослідження доказів, не вправі давати їм власну оцінку. Повноваження суду в даному випадку зводяться до перевірки дотримання судами попередніх інстанцій вимог кримінального процесуального закону під час дослідження цих доказів, визнання їх допустимими чи недопустимими. При цьому касаційний суд у першу чергу звертає увагу на таку підставу визнання недопустимими доказів, як отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. Саме з цієї позиції суд касаційної інстанції перевіряє доводи ОСОБА_6 щодо недопустимості доказів, на підставі яких його було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення.
 
Судами перевірялися доводи сторони захисту щодо незаконності такого доказу, як протокол огляду автомобіля від 08 серпня 2018 року, оскільки, на думку ОСОБА_6 , був фактично проведений обшук автомобіля без ухвали слідчого судді та без встановлення права власності ОСОБА_7 на цей автомобіль.
 
Судами було вірно зазначено, що ст. 13 КПК України визначено, що не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше, як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Статтею 237 КПК України передбачено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи. Відповідно до ч. 1 ст. 233 цього Кодексу ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.
 
Верховний Суд у своїх висновках неодноразово вказував на те, що допустимість результатів огляду місця події (житла чи іншого володіння), проведених на підставі добровільної згоди особи, яка ним володіє, визнається за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди. За її наявності, можливість проникнення до житла чи іншого володіння особи лише на підставі добровільної згоди визначена судом як законодавчо встановлена правомірна альтернатива проникненню на підставі судового рішення. Тобто, за встановлення наявності й добровільності згоди особи на проведення в її житлі або в іншому володінні огляду, немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України.
 
Як установили суди, в автомобілі «Volkswagen Passat» відбувалася видача ОСОБА_7 психотропної речовини, придбаної ним у ОСОБА_6 . При цьому така слідча дія, як обшук транспортного засобу, не проводилася, а відбувався огляд місця події, проведення якого регулюється ст. 237 КПК України. Огляд автомобіля проведено за добровільної згоди ОСОБА_7 , який ним володіє, що підтверджується його письмовою заявою та показаннями в судовому засіданні, а тому доводи засудженого не ґрунтуються на законі.
 
Крім того, свідок ОСОБА_7 у суді підтвердив, що вказаний автомобіль перебуває саме у його володінні, оскільки за нього були сплачені кошти, тобто фактично придбано. Суди правильно послалися на положення ст. 233 КПК України, де зазначено, що добровільна згода на проникнення до житла чи іншого володіння особи може бути надана особою, яка ним володіє. При цьому апеляційний суд слушно послався на главу 31 ЦК України, якою регламентовано зміст, права та обов`язки права володіння майном. У судовому засідання встановлено, що ОСОБА_7 на законних підставах володів указаним автомобілем, а тому мав право надати згоду на його огляд.
 
Посилання ОСОБА_6 на недопустимість доказів через те, що у матеріалах справи відсутній корінець платіжного доручення про видачу коштів ОСОБА_7 під час контролю за вчиненням злочину, також були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними з наведенням відповідних мотивів, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. 
 
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що у матеріалах кримінального провадження має міститися інформація про походження грошових коштів, які використовувалися під час контролю за вчиненням злочину. Ці кошти можуть бути як отримані зі спеціальних фондів органів правопорядку, так і надані особисто заявниками.
 
Посилання засудженого на те, що кошти, які використовувалися як засіб здійснення оперативної закупки психотропних речовин, не були залучені в установленому порядку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявність постанови прокурора про проведення НСРД у формі контролю за вчиненням злочину, в якій він доручає працівникам слідчого управління та оперативним підрозділам використати заздалегідь ідентифіковані засоби - грошові кошти, які можуть бути надані відповідним оперативним підрозділом або заявником.
 
Матеріали справи також містять протоколи проведення НСРД у вигляді контролю за вчиненням злочину та показання свідка ОСОБА_7 про те, що для проведення оперативної закупки йому працівниками слідчих органів були вручені гроші. Це підтверджується також протоколами про використання заздалегідь ідентифікованих засобів від 12 липня 2018 року, огляду та видачі грошових коштів для проведення оперативної закупки від 08 серпня 2018 року, згідно якого ОСОБА_7 були видані кошти в сумі 10 000 грн., серійні номери купюр яких занесено до протоколу та зроблено їх копії. Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у суді підтвердили факт видачі працівником Служби безпеки України коштів для проведення оперативної закупки. Відповідно до протоколу огляду автомобіля, кошти в сумі 10 000 грн. були вилучені на підлозі під заднім правим сидінням, серійні номери купюр є ідентичними з серійними номерами тих купюр, що вручалися ОСОБА_7 для проведення оперативної закупки психотропної речовини. Враховуючи зазначені докази, у суду не було підстав сумніватися в законності проведення НСРД та походження коштів для використання під час оперативної закупки.
 
В цьому аспекті колегія суддів слідує позиції, висловленій у постановах ОП ВС від 25 вересня 2023 року справа № 208/2160/18, а також від 29 листопада 2021 року справа № 654/3229/18, від 16 лютого 2022 року справа № 613/1306/13-к та від 23 вересня 2022 року справа № 552/3066/17.
 
Верховний Суд наголошував, що з метою реалізації уповноваженими особами приписів КПК України ухвалено й діють спеціальні нормативні акти, які встановлюють підстави та порядок отримання працівниками правоохоронних органів грошових коштів за рахунок видатків спеціального призначення у кримінальному провадженні.
 
Водночас за приписами ст. 91 КПК України джерело походження грошей, які використовуються під  час оперативної закупки, не входить у предмет доказування у кримінальних правопорушеннях, передбачених ст. 307 КК України.
 
Приписи статей 103-105, 233, 252 КПК України стосовно фіксації ходу і результатів НСРД також не вимагають від органу досудового розслідування зазначати джерело походження грошей як платіжного засобу, який використовується під час проведення слідчих дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.
 
Не містять таких вимог і приписи статей 246, 271 цього Кодексу.
 
У випадку проведення НСРД - контроль за вчиненням злочину, передбаченого ст. 307 КК України, законодавець дозволяє не припиняти виявлений злочин, а спостерігати за його вчиненням до завершення і допускати вчинення нових діянь, які виступають окремими ланками кримінального ланцюга й об`єднані єдиним злочинним наміром, з тим, щоб розкрити ті, що  лежать в основі вже виявлених.
 
Інформація про джерело походження коштів, які були використані в ході контролю за  вчиненням злочину у виді оперативної закупки, набуває значення в контексті перевірки доводів сторони захисту про провокування злочину. Вона має бути оцінена у  взаємозв`язку з відомостями, які відображені в процесуальних джерелах доказів, у  документах, що  є  процесуальними підставами до їх отримання, що відтворюють процесуальний шлях отримання доказів стороною обвинувачення.
 
Той факт, що в матеріалах цієї справи відсутній «корінець платіжного доручення» від відповідної фінансової установи про видачу працівникам правоохоронних органів грошових коштів як видатків спеціального призначення та авансові звіти про використання коштів, не дає переконливих підстав до  сумнівів щодо походження грошових коштів, використаних під час проведення контролю за вчиненням злочину.
 
Крім того, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін. Відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків.
 
Як свідчать матеріали кримінального провадження, сторона захисту у порядку ст. 290 КПК України було надано доступ до матеріалів досудового розслідування, що підтверджено підписом обвинуваченого та його захисника. Жодних зауважень чи клопотань про надання інших доказів від них не надходило.
 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 349 КПК України, на початку судового розгляду головуючий надає сторонам право проголосити вступні промови, в яких, зокрема, зазначається, якими доказами сторона підтверджуватиме наведені нею обставини. Після проголошення вступних промов, інші учасники провадження можуть висловити свою думку про те, які докази потрібно дослідити. 
 
Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення до суду подано всі докази, які прокурор вважав за необхідним та які, в тому числі, підтверджували законність проведення оперативної закупки у ОСОБА_6 . Натомість сторона захисту не порушувала перед судом питання про необхідність витребування корінця платіжного доручення для дослідження його в судовому засіданні. Суд прийняв своє рішення на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, які він вважав достатніми для доведення винуватості особи. Тому доводи засудженого є безпідставними.
 
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судами були належно досліджені усі докази у справі та оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК України як кожен окремо, так і в сукупності. Висновки судів про допустимість доказів та доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, є обґрунтованими. Кваліфікація дій винного відповідає встановленим обставинам справи. Судовий розгляд у судах першої та апеляційної інстанції проведено із дотриманням вимог процесуального закону.
 
Призначене покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових злочинів.
 
Що стосується доводів касаційної скарги щодо неможливості відтворити частину технічних носіїв інформації, на яких зафіксовані судові засідання в суді першої інстанції, то відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України істотним порушення вимог кримінального процесуального закону є відсутність у матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.
 
У матеріалах провадження наявні як журнали судових засідань, так і технічні носії інформації, при відтворенні яких встановлено, що з аудіозапису можливо встановити перебіг судових засідань та почути доводи сторін. Крім того, засуджений у касаційній скарзі не зазначив, які саме технічні носії інформації неможливо відтворити.
 
Згідно зі ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції мають зазначатися узагальнені доводи осіб, котрі подали апеляційні скарги, мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, та положення закону якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі вищевказаного суду має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Залишивши без задоволення апеляційну скаргу захисника, в якій було наведено доводи щодо недопустимості доказів, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною та обґрунтованою. 
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                       ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3