УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2024 року
м. Київ
справа № 128/2982/19
провадження № 51-3078 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від                            15 лютого 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 квітня                     2024 року,
встановив:
Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2024 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, востаннє 21 липня 2020 року вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року, зміненого ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року,  за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, 
засуджено за: - ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;
- за ч. 2 ст. 289 КК України  до покарання у виді позбавлення волі строком на                          5 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації майна.
Згідно з ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Вінницького міського суду Вінницької області від                 21 липня 2020 року і ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 червня                     2023 року, призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років без конфіскації майна.
Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з дня ухвалення вироку.
У строк відбування покарання ОСОБА_5 зараховано частково відбуте покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року і ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються. 
За вироком суду  ОСОБА_5 визнано винним у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинене повторно, з проникненням у приміщення, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за обставин, викладених у вироку. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2024 року не відповідає вимогам ст. 373, 374 КПК України, оскільки не містить чіткої вказівки: який строк частково відбутого покарання за попереднім вироком зараховується в термін остаточного покарання, з якого часу обраховується частково відбуте покарання та який конкретно строк відбутого покарання за попереднім вироком зараховано судом до остаточно визначеного покарання строком у 9 років. При цьому стверджує, що посилання суду про зарахування у строк відбування покарання частково відбутого покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року та ухвалою Вінницького Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року допускає різне трактування зарахування відбутого покарання за попереднім вироком і допускає обрахунок частково відбутого строку покарання із дати попереднього вироку, а не з дати фактичного затримання особи. Водночас в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду цим судом фактично зазначено розрахунок строку відбування покарання, хоча її апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням вимог  статей 407, 419 КПК України. Також захисник вважає, що призначене засудженому покарання є занадто суворим, оскільки судами не було враховано його особу, а саме, те, що він щиро розкаявся у вчиненому, сприяв органу досудового розслідування  та суду під час розгляду справи. Крім того, судами не взято до уваги те, що потерпілі претензії до засудженого не мають, цивільних позовів в межах кримінального провадження не подавали, завдана потерпілим шкода засудженим частково відшкодована. При  цьому призначене судом остаточне покарання за своїм терміном перевищує максимальний строк покарання, визначений ч. 2 ст. 289 КК України. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника щодо суворості призначеного засудженому покарання є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.
З огляду на викладене, справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.
Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_5 , врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які є тяжкими, особу обвинуваченого, який, раніше судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується посередньо. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 визнано рецидив злочинів.
При цьому, як вбачається із копій судових рішень, підставою для призначення судом першої інстанції ОСОБА_5 остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на дев`ять роки стало те, що хоч обвинувачений і визнав вину, активно сприяв розкриттю злочинів, однак шкоду, заподіяну його діями, не відшкодував, адже потерпілим повернуто лише те майно, яке було віднайдено та вилучено органом досудового розслідування. Окрім того, судами було взято до уваги те, що винний раніше притягувався до кримінальної відповідальності та реально відбував покарання у виді позбавлення волі.
Зокрема, судами враховано, що ОСОБА_5 , маючи незняту і непогашену судимість за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 282,       ч. 2 ст. 307 КК України, за вироком Літинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2014 року на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, оскільки знову вчинив п`ять епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та два епізоди кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Окрім того, наразі обвинувачений відбуває покарання у виді позбавлення волі строком на                   7 років за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, що стало підставою для застосування місцевим судом до ОСОБА_5 при призначенні покарання положень ч. 4 ст. 70 КК України, а тому доводи про те, що остаточне покарання своїм терміном перевищує максимальний строк покарання, визначений ч. 2 ст. 289 КК України, є безпідставними, оскільки при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень визначається у межах санкції Особливої частини КК України, яка передбачає більш суворе покарання.
При цьому із копії ухвали апеляційного суду слідує, що стороною захисту не наведено переконливого обґрунтування необхідності призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, яке б указувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, зважаючи на обставини, за яких було вчинено злочини та їх характер.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.
Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
При цьому доводи касаційної скарги захисника  ОСОБА_4 про невідповідність оскаржуваного вироку статтям 373, 374 КПК України не заслуговують на увагу, враховуючи наступне. 
Як убачається із копій судових рішень, ОСОБА_5 вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років. Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, тобто з 25 жовтня 2018 року по день набрання вироку законної сили.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року вказаний вирок змінено в частині призначеного покарання та призначено ОСОБА_5 за ч. 1        ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. В іншій частині вирок залишено без змін.
Пр цьому апеляційний  суд, залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, встановив, що вказаний суд, ухвалюючи оскаржуваний вирок стосовно            ОСОБА_5 від 15 лютого 2024 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, застосувавши ч. 4 ст. 70 КК України. При цьому суд призначив засудженому остаточне покарання за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, а саме шляхом часткового складання призначеного покарання у виді позбавлення волі, зарахувавши частково відбуте покарання за попереднім вироком від 21 липня 2020 року та ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року, тобто фактично оскаржуваним вироком обвинуваченому було збільшено остаточний строк покарання на два роки.
Враховуючи вищеневедене, апеляційний суд дійшов висновку, що з резолютивної частини оскаржуваного вироку вбачається, що вона викладена чітко та зрозуміло, тому доводи  захисника ОСОБА_4 про невідповідність оскаржуваного вироку                        статтям 373, 374 КПК України безпідставні, з чим погоджується і колегія суддів. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційнійскарзі захисника, в тому числі і тим, на які вона посилається у касаційній скарзі, та вмотивовано відмовив у їх задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                 ОСОБА_3