ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2024 року
м. Київ
справа № 596/1530/22
провадження № 51-1578км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,                          
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 03 січня 2024 року щодо 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Яблунів Гусятинського р-ну Тернопільської обл., жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2023 року  ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ст. 128 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк1 рік та покладено на нього обов`язки, передбаченні ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та арешту майна у провадженні.
Тернопільський апеляційний суд скасував вирок районного суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 128 ККта 03 січня 2024 року ухвалив новий вирок, яким  ОСОБА_7 визнав винуватим за ч. 1 ст. 121 КК та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Стягнуто з  ОСОБА_7 накористь потерпілого ОСОБА_8 140 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Провадження з розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 в частині відшкодування матеріальної шкоди закрито, в зв`язку з відмовою потерпілого від цивільного позову в цій частині.
Вирок суду першої інстанції в частині вирішення долі речових доказів та арешту майна у провадженні залишив без змін.
За вироком апеляційного суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він 12 жовтня 2022 року близько 21:00, перебуваючи на АДРЕСА_1 , в якому проживає, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , діючи умисно, наніс останньому один удар дерев`яною палицею по лівій частині тулуба, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження, які за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння відносяться до тяжких.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду, перекваліфікувавши дії його підзахисного на ст. 128 КК та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.
Обґрунтовуючи викладені в касаційній скарзі вимоги, вказує, що апеляційний суд дав неправильну оцінку фактичним обставинам справи, що призвело до кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК. Однак таке рішення вважає хибним, зважаючи, що в його підзахисного був відсутній умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, адже ОСОБА_7 наніс лише один удар, вважаючи, що він вдарив коня, а не ОСОБА_8 , після удару відразу припинив будь-які дії. Таким чином, на думку захисника, неправильна кваліфікація дій ОСОБА_7 призвела до призначення суворого покарання. Крім іншого, наполягає, що визначений розмір цивільного позову у сумі 140 000 грн є невиправданим, оскільки районний суд, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 30 000 грн дотримався рекомендацій Верховного Суду України, викладених у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу заперечень від учасників судового провадження не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6  підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, та просив її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 заперечив проти її задоволення, оскаржуване судове рішення просив залишити без змін.
Мотиви Суду
Згідно  зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги захисника він заперечує правильність установлених фактичних обставин кримінального провадження, що на підставі статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Водночас адвокат ОСОБА_6 порушує питання про перегляд вироку апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, однак колегія суддів уважає їх безпідставними з огляду на таке.
У статті 370 і ч. 2 ст. 418 КПК визначено, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повинні бути законними, обґрунтованими і вмотивованими. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Водночас підставами для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку є: необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідність застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання (ч. 1 ст. 420 КПК).
За приписами ч. 2 ст. 420 КПК  вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у ньому зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Вказаних вимог закону під час апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 дотримано.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, тобто у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
За результатом розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , районний суд перекваліфікував дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 128 цього Кодексу, мотивувавши своє рішення тим, що в обвинувальному акті не зазначено мотиву та мети заподіяння ОСОБА_7 умисного тілесного ушкодження, а досліджені судом матеріали кримінального провадження давали підставу для висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.
Апеляційний суд, перевіривши усі наведені прокурором доводи в скарзі та провівши судове слідство в порядку ч. 3 ст. 404 К КПК, в оскаржуваному вироку зазначив, що за встановлених фактичних обставин цієї справи дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК.
Суд апеляційної  інстанції в повній відповідності до вимог статей 374, 420 КПК у вироку навів докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. У мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Такого висновку апеляційний суд дійшов, врахувавши показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, а також дані, що містяться у протоколах, складених за результатами слідчих дій, висновках експертиз та інших доказах, зміст яких детально наведено у вироку.
Зокрема, суд апеляційної інстанції акцентував на тому, що у вироку районного суду не зазначено чому взято до уваги показання свідка ОСОБА_9 (дружини обвинуваченого), яка заперечила показання потерпілого про те, що він наближаючись до їхнього подвір`я, вітався з її  чоловіком, а також пояснила, що було темно і світла у них на подвір`ї не було та відкинуто показання потерпілого ОСОБА_8 , який стверджував, що він, повертаючись до дому і проходячи повз домогосподарство ОСОБА_7 , чув на подвір`ї розмову між обвинуваченим та його дружиною і привітався, після чого ОСОБА_7 вибіг з подвір`я через хвіртку і наніс йому палицею удар у ліву частину тулуба.
При  цьому, апеляційний суд звернув увагу, що показання потерпілогоОСОБА_8 , які є послідовними, незмінними та узгодженими в деталях як під час досудового розслідування, так і в судах першої та апеляційної інстанцій, що свідчить про їх правдивість, і вони підтверджуються протоколом проведення слідчого експерименту від 28 листопада 2022 року за його участю та показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повідомили суду, що вони близько 23:00 ходили до ОСОБА_7 до дому і хоча в селі було темно, але силуети людей можна було розгледіти і вони не користувалися будь-якими засобами для освітлення (ліхтар, запальничка, телефон), а також показаннями свідка ОСОБА_12 (дочка обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 ), яка в суді першої інстанції пояснила, що після того як вони з мамою прив`язали коня, вона помітила, як хтось йшов по дорозі і думала, що це тато; в суді апеляційної інстанції повідомила, що повертаючись з пасовища, вони не використовували освітлювальні прилади для кращої видимості.
Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що наведені обставини ставлять під сумнів показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він, вийшовши з подвір`я близько 21:00, не бачив потерпілого і наніс йому удар палицею, оскільки сплутав його з конем.
Колегія суддів погоджується з обґрунтуваннями апеляційного суду щодо неврахування районним судом антропометричних даних коня (вигляд; конституція тіла; зріст; вага; спосіб пересування; сприйняття на слух ходи людини та пересування парнокопитної тварини) та потерпілого (який худорлявої тілобудови, зростом близько 1, 77 м та вагою близько 70 кг), що об`єктивно ставить під сумнів можливість їх сплутати навіть за умови недостатньої видимості.
Характеризуючи спосіб, який, зі слів ОСОБА_7 , він обрав для того, щоб «навернути коня», за якого він сприйняв потерпілого ОСОБА_8 , апеляційний суд звернув увагу на наслідки вчинення злочину, які підтверджуються висновком судово-медичної експертизи від 17 листопада 2022 року № 177, відповідно до якого в ОСОБА_8 діагностовано тілесні ушкодження у виді травми живота з розривом селезінки та гематомою м`яких тканин лівої бокової ділянки тулуба, яка призвела до виникнення масивної внутрішньочеревної кровотечі та розвитку геморагічного шоку тяжкого ступеня, що викликало необхідність у проведенні оперативного втручання - спленкотомії (видалення селезінки); закритий перелом 10-го лівого ребра, які за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння відносяться до тяжких. 
На підставі зазначеного вище, суд апеляційної інстанції констатував, що сила, з якою ОСОБА_7 наніс тілесне ушкодження потерпілому дерев`яним брусом довжиною приблизно 1, 2 м, та локалізація удару ставлять під обґрунтований сумнів показання обвинуваченого, що таким чином він мав намір «навернути коня», з яким сплутав потерпілого, і дають підстави для висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 носили усвідомлений та умисний характер і тому він, наносячи удар палицею потерпілому ОСОБА_8 , усвідомлював та передбачав наслідки вчиненого.
Верховний Суд погоджується з таким висновком та звертає увагу касатора, що розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст. 128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Крім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, з огляду на вказане, дійшов переконання про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 1 ст. 121 КК, а покарання йому призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК з урахуванням ст. 75 цього Кодексу. 
Що стосується доводів касаційної скарги адвоката ОСОБА_6 щодо неправильно визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 140 000 грн на користь потерпілого, то, на думку касаційного суду, вони є необґрунтованими, з огляду на глибину пережитих страждань потерпілим, пов`язаних із заподіянням йому умисного тяжкого тілесного ушкодження, вимушених змін у його житті, що полягають у необхідності проведення лікування та відновлення здоров`я, а також часткове відшкодування ОСОБА_7 моральної шкоди в сумі 60 000 грн на користь ОСОБА_8 . Визначаючи саме такий розмір відшкодування моральної шкоди суд апеляційної інстанції врахував вимоги розумності і справедливості.
Апеляційний розгляд кримінального провадження щодо  ОСОБА_7 здійснено з дотриманням вимог статей 404, 405 КПК, вирок апеляційного суду достатньо вмотивований та відповідає ст. 420 цього Кодексу.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни судового рішення та перекваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 128 КК, про що просить сторона захисту, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.
Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Тернопільського апеляційного суду від 03 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                           ОСОБА_3