Ухвала
 
24 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 361/5205/20
провадження № 61-5074ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Актив-Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Конкорд Факторинг», треті особи: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Кредит Груп», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Актив-Банк» (далі - ПАТ «КБ «Актив-Банк», банк), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Конкорд Факторинг» (далі - ТОВ «ФК «Конкорд Факторинг»), треті особи: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Кредит Груп», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З., ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 24 березня 2010 року між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір. 24 березня 2010 року для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гончаренко Н. О. за реєстровим № 437, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано земельні ділянки. 25 червня 2014 року між банком та ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором. 29 червня 2014 року між банком та ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» укладено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки. 04 грудня 2014 року між ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» та ОСОБА_3 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», за яким ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» набуло право власності на земельні ділянки, які були предметом іпотеки. 
 
13 лютого 2015 року ОСОБА_5 придбав у ТОВ «ФК «Інвест Кредит Груп» частину земельних ділянок, які були предметом іпотеки. 
 
28 лютого 2019 року між банком та ТОВ «ФК «Конкорд Факторинг» укладено договір про відступлення прав вимоги № 51-dеbtХ_8688 за яким передано право вимоги за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_4 20 листопада 2019 року між банком та ТОВ «ФК «Конкорд Факторинг» укладено договір відступлення прав за іпотечним договором, посвідченим 24 березня 2010 року приватним нотаріусом КМНО Гончаренко Н. О. за реєстровим № 437. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Русанюком З. З., реєстровий № 2671. 
 
У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 набула право власності на частину земельних ділянок, які належали ОСОБА_5 , що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ 202439798, № 202439309, 202439089, № 202438874, № 202438652, № 202438408, № 202438179, № 202437915, № 202437645). Під час реєстрації права власності на земельні ділянки за ОСОБА_1 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не містилось жодних обмежень щодо укладання даного правочину. Про укладання договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 10 листопада 2019 року ОСОБА_1 дізналась після пред`явлення ТОВ «ФК «Конкорд Факторинг» позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач зазначила, що договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 20 листопада 2019 року укладено всупереч норм законодавства та грубо порушує її права, як власника земельних ділянок, а тому просить визнати його недійсним. Звертає увагу суду, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 04 грудня 2014 року не визнавався в судовому порядку недійсним, а тому, в розумінні положень статті 204 ЦК України всі права, набуті сторонами за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Підсумовуючи викладене, договір іпотеки права за яким були передані банком ТОВ «ФК «Конкорд Факторинг» припинився 04 грудня 2014 року в силу положень статті 17 Закону України «Про іпотеку». При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який став підставою для припинення договору іпотеки є чинним та не визнаний в судовому порядку недійсним.
 
ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір, укладений 20 листопада 2019 року між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ТОВ «ФК «Конкорд Факторинг» про відступлення прав за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Гончаренко Н. О. за реєстровим № 437.
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
оскільки договір від 25 червня 2014 року та договір відступлення прав іпотекодержателя, на підставі яких товариство набуло прав іпотекодержателя за іпотечним договором були визнані недійсними, права іпотекодержателя повернулись до банку. Відсутність запису про обтяження майна іпотекою не припиняє дії іпотечного договору та не позбавляє банк прав іпотекодержателя.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2023 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не навела доводів та не надала доказів на їх обґрунтування в частині порушення її прав оспорюваним договором;
тлумачення змісту статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду" (постанова Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі № 904/2922/18);
Верховний Суд України у своїй постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13 навів такий правовий висновок: «З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». У постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-806ц16 міститься такий правовий висновок: «При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось»;
апеляційний суд також зазначив, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20);
на підставі викладеного, апеляційний суд зробив висновок про те, що звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору укладеного 20 листопада 2019 року між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ТОВ «ФК «Конкорд Факторинг» про відступлення прав за договором іпотеки, позивач не звернула уваги, що на момент укладення даного договору її права ніяким чином не були порушені, оскільки станом на 20 листопада 2019 року в неї не існувало жодних прав, на які міг впливати даний договір відступлення права вимоги. Оскільки лише в лютому 2020 року ОСОБА_1 набула право власності на частину земельних ділянок, які належали ОСОБА_5 , які були предметом іпотеки за договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Гончаренко Н. О. за реєстровим № 437, право вимоги за яким було відступлене за оспорюваним позивачем договором відступлення права вимоги від 20 лютого 2019 року. Отже, станом на 20 листопада 2019 року права чи інтереси позивача ніяким чином не були і не могли бути порушенні в результаті укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги, що є окремою достатньою підставою до відмови в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин;
також апеляційний суд з посиланням на постанову Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20 зазначив, що оскільки права позивача укладенням оспорюваного договору ніяким чином не були порушені, а відтак обґрунтованість інших доводів позовної заяви правового значення не має.
 
ОСОБА_1 03 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року (повне судове рішення складено 04 березня 2024 року), у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд. 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 березня 2024 року у справі № 4/662. Окрім цього, у касаційній скарзі міститься посилання на частину третю статті 411 ЦПК України. 
 
Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
 
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу). Особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання на частину третю статті 411 ЦПК України не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 
 
Окрім цього, оскаржена постанова Київського апеляційного суду ухвалена 28 лютого 2024 року. Постанова Верховного Суду від 18 березня 2024 року у справі № 4/662, на яку міститься посилання у касаційній скарзі, ухвалено в Єдиному державному реєстрі судових рішень після ухвалення оскарженого судового рішення. Тому посилання на указану постанову Верховного Суду не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 18 березня 2024 року у справі № 4/662 та в частині підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат