ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року	Львів	Справа № 140/24806/23 пров. № А/857/981/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді                                        Сеника Р.П.,
суддів –                                                   Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року у справі № 140/24806/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

суддя у І інстанції Димарчук Т.М. ,
час ухвалення рішення 01 грудня 2023 року,
місце ухвалення рішення м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області ( далі ГУ ПФУ у Волинській області ) в якому просить: визнати протиправними дії щодо призначення пенсії за віком з 01 травня 2023 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з застосуванням показника середньої заробітної плати в розмірі 9601,83 грн; зобов`язати здійснити перерахунок та виплачувати пенсію за віком відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за 2020-2022 роки з 01 травня 2023 року з урахуванням раніше виплачених сум.
На обгрунтування позовних вимог зазначає, що позивач з 14 жовтня 1977 року перебував на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області як отримувач пенсії по втраті годувальника (батька), на якого до повноліття пенсію отримувала мати. 01 травня 2023 року позивач звернувся до пенсійного органу з письмовою заявою про призначення йому пенсії по інвалідності, надавши пакет необхідних документів, однак відповідач здійснив переведення його на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На звернення позивача до ГУ ПФУ у Волинській області з заявою щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії із застосуванням нового показника середньої заробітної плати, що застосовується для обчислення пенсії, ГУ ПФУ у Волинській області листом від 29 червня 2023 року повідомило, що позивача переведено на пенсію за віком, оскільки при проведенні попереднього розрахунку розміру пенсії по інвалідності встановлено, що розмір пенсії даного виду складатиме 2760,00 грн, що є меншим від пенсії по віку, який становить 4163,92 грн. Для розрахунку розміру пенсії позивача враховано середньомісячний заробіток – 9601,81 грн, який обчислено із застосуванням показник середньої заробітної плати по Україні – 7405,03 грн (за 2014-2016 роки), як для перерахунку пенсії, а не згідно до норм частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначеної для призначення нової пенсії, а тому, для застосування середньої заробітної плати за 2020-2022 роки, визначеної частиною другою статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при переведенні на пенсію за віком, немає підстав.
Позивач вказує, що аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. Показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, позивачу було призначено пенсію по втраті годувальника, а за призначенням пенсії по віку відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» він звернувся вперше. З наведених підстав вважає, що має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників у галузі економіки України за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком, тобто за 2020-2022 роки, натомість дії відповідача є неправомірними та такими, що не відповідають діючому законодавству, порушують його конституційне право на пенсійне забезпечення у відповідному розмірі, у зв`язку із чим просить позов задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що 01 травня 2023 року подав заяву до ГУ ПФУ у Волинській області про перехід на інший вид пенсії, а саме на пенсію по інвалідності, яка була зареєстрована відповідачем, а саме відділом обслуговування громадян №5 сервісного центру за номером 1045. Інвалідність йому була встановлено довічно з 04 грудня 1989 року, що стверджується довідкою МСЕК серії ВТЕ-27 №093553 та посвідченням серії НОМЕР_1 . 
Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що 18 травня 2023 року йому стало відомо, що відповідач, на його заву від 01 травня 2023 року, но його особовій пенсійній справі №907520100632 прийняв рішення про призначення йому пенсії по віку без його на те згоди, адже він просив перевести його на пенсію по інвалідності. В своїй заяві від 18 травня 2023 року ним пояснено відповідачу наступне, що після призначення йому пенсії по інвалідності, він мав намір писати заяву про призначення його пенсії по віку щоб при призначенні якої для визначення розміру пенсії відповідач застосовував нову середню заробітну плазу.
Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Кожна наступна зміна виду пенсії є переведенням або переходом з одного виду пенсії на інший, а не новим її призначенням чи перерахунком, оскільки в практиці застосування пенсійного законодавства не існує поняття другого, третього, подальшого або іншого призначення пенсії. Законодавець оперує лише поняттям призначення пенсії, яким є первинне її призначення та поняттям переведення пенсії з виду на вид, яким є всі подальші зміни виду пенсії. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області з 14.10.1977 як отримувач пенсії за втратою годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV апелянт вперше звернулась 01.05.2023.
Дії ГУ ПФУ у Волинській області у цій справі щодо відмови у застосуванні показника середньої заробітної плати по Україні за 2020-2022 роки при призначенні пенсії згідно із Законом № 1058-IV носять протиправний характер. 
Апелянт вважає за необхідне зазначити, що застосування в спірних правовідносинах норм частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є безпідставним. Позивачем доведено, що він до 30.04.2023 отримував пенсію у зв`язку з втратою годувальника. При цьому, призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV відбулося вперше з 01.05.2023. Тому, вважає, що при обчисленні пенсії за віком вперше відповідно до Закону №1058-IV слід до нього застосувати показник середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в Україні, з якої сплачені страхові внески, за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Отже, дії ГУ ПФУ у Волинській області щодо застосування при призначенні пенсії за віком показника середньої заробітної в розмірі 9601,81 грн. та заниженого розміру доплати за 7 років понаднормативного стажу є протиправними.
З вище викладено, вважає, що ним доведено протиправність дій відповідача, а тому є підстави для скасування рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 №140/24806/23 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, а саме: зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області здійснити йому перерахунок пенсії за віком з 01.05.2023 із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачені страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, за 2020-2022 роки.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).,
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу у 2007 році призначено пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону №1058-IV, а в травні 2023 року на підставі поданої ним до пенсійного органу заяви переведено на пенсію за віком відповідно цього ж Закону - №1058-IV, відтак відбулося не призначення іншої пенсії за іншим законом, а переведення (перерахунок), то, відповідно, не може бути застосований при обчисленні пенсії показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, як за три останні роки, що передували зверненню позивача до пенсійного фонду (за 2020-2022 роки). Таким чином, на переконання суду, в ГУ ПФУ у Волинській області були відсутні підстави для застосування частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки вказана норма урегульовує первинне призначення пенсії, а в даному випадку має місце переведення з одного виду пенсії на інший в межах одного закону, а відтак відповідачем правомірно застосовано розмір середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2014-2016 роки.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14 жовтня 1977 року вперше призначено пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05 листопада 1991 року на підставі заяви опікуна ОСОБА_2 від 02 грудня 1977 року в інтересах неповнолітнього сина, що підтверджується копією заяви та розрахунком пенсії по втраті годувальника з пенсійної справи позивача.
З 10 червня 2002 року на підставі заяви ОСОБА_1 його було переведено з пенсії в разі втрати годувальника на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується копією розпорядження пенсійного органу від 12 червня 2002 року №100632.
В подальшому 20 червня 2007 року позивач звернувся із заявою щодо припинення виплати пенсії по інвалідності та призначення пенсії в разі втрати годувальника. З 20 червня 2007 року позивачу призначено пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копією розпорядження пенсійного органу від 28 червня 2007 року №100632.
ОСОБА_1 01 травня 2023 року звернувся до пенсійного органу із заявою щодо переходу на інший вид пенсії.
На підставі заяви позивача від 01 травня 2023 року, ГУ ПФУ у Волинській області прийнято рішення №907520100632 від 22 травня 2023 року про переведення ОСОБА_1 з 01 травня 2023 року на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
На звернення позивача 18 травня 2023 року до пенсійного органу щодо надання інформації про перерахунок пенсії,  листом від 29 червня 2023 року №21816-18858/К-02/8-0300/23 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило позивача, що відповідно до частини 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині 1 статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. На підставі поданої заяви спеціалістами територіального органу Пенсійного фонду України від 01 травня 2023 року ОСОБА_1 переведено на пенсію за віком, оскільки при проведенні попереднього розрахунку розміру пенсії по інвалідності встановлено, що розмір пенсії даного виду складатиме 2760,00 грн, що є меншим від пенсії по віку, який становить 4163,92 грн. Для розрахунку розміру пенсії позивача враховано середньомісячний заробіток – 9601,81 грн, який обчислено за період роботи з 01 липня 2000 року по 31 березня 2023 року із застосуванням показник середньої заробітної плати по Україні – 7405,03 грн (за 2014-2016 роки). Таким чином, для застосування показника середньої заробітної плати (доходу) по Україні за 2020-2022 роки при проведенні перерахунку пенсії позивача, у зв`язку з переходом з пенсії в разі втрати годувальника на пенсію по віку, відповідно до частини 2 статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", немає підстав (а.с.8).
Позивач, вважаючи дії ГУ ПФУ у Волинській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за 2020-2022 роки протиправними, звернувся з даним позовом до суду.
Не погодившись з такими діями відповідача позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з положеннями частини другої статті 40 Закону № 1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 + Кз2 + Кз3 + ... + Кзn); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.
Тобто, у випадку призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV, при її обчисленні враховується середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Згідно із абзацом першим, другим частини третьої статті 45 Закону № 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
З аналізу вищевикладених норм слідує, що приписами частини третьої статті 45 Закону № 1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим законом, на інший. Відтак показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-ІV.
Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1+ Кз2+Кз3+...+Кзn); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.
Зі змісту наведених норм вбачається, що частиною 3 статті 45 Закону №1058-ІV регламентований порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший вид. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії за цим же законом є незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом №1058-ІV.
Судом першої інстанції встановлено, що з 20 червня 2007 року позивачу призначено пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону №1058-IV. На підставі заяви позивача від 01 травня 2023 року, ГУ ПФУ у Волинській області переведено ОСОБА_1 з 01 травня 2023 року на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV.  
Отже, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що твердження позивача про те, що він раніше не отримував пенсію за нормами  Закону №1058-IV не відповідає фактичним обставинам справи. Тобто, у даному випадку має місце переведення позивача з одного виду пенсії (в разі втрати годувальника), призначеної за нормами Закону №1058-IV, на інший вид пенсії (за віком) за нормами цього ж закону, а не призначення іншої пенсії за іншим законом.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким що не підлягає до задоволення.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 380/18289/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повний текст постанови складено 13.05.2024