ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року	Львів	Справа № 460/22963/23 пров. № А/857/3653/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М., 
                                                                                          
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

суддя у І інстанції                                                            Недашківська К.М., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення                               11 січня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУ ПФУ в Рівненській області) щодо незарахування до стажу її роботи на посаді судді, який дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, таких періодів: 
2 років стажу роботи, вимога щодо якого визначена законом та надає право на посаду судді, а саме адвокатом Донецької обласної колегії адвокатів з 22 грудня 1991 року по 21 грудня 1993 року;
половини строку навчання за денною формою 2 роки 5 місяців 01 день у Львівському ордена Леніна державному університеті ім. І. Франка у період з 25 серпня 1977 року по 26 червня 1982 року, 
що загалом становить 4 роки 5 місяців 01 день; 
- зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи позивачки на посаді судді, який дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, вказані періоди; 
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою про суддівську винагороду №443-КЦС від 12 серпня 2021 року, виданою Верховним Судом, з урахуванням стажу 32 роки 22 дні у розмірі 74% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру; 
- зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області виплатити заборгованість з призначеного щомісячного грошового утримання за період з 18 серпня 2021 року по день виконання рішення, що утворилась внаслідок незаконного зменшення розміру щомісячного грошового утримання судді у відставці через неправильне встановлення та обчислення стажу роботи судді.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі № 460/22963/23, ухваленим у порядку письмового провадження, позов задоволено повністю.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що при визначенні періодів трудової діяльності, які зараховуються до стажу роботи на посаді судді, відповідачем протиправно не враховано положення абзацу 4 пункту 24 Прикінцевих і перехідних положень Закону України “Про судоустрій і статус суддів” (далі – Закон №1402-VІІІ), яким регламентовано, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). Відтак, стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді складає 32 роки 00 місяців 22 дні, що суперечить визначеному відповідачем стажу роботи у 27 років 06 місяців 11 днів. Тому розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з урахуванням положень частини 3 статті 142 Закону №1402-VІІІ має становити 74% суддівської винагороди. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ в Рівненській області, яке просило таке скасувати та відмовити у задоволення позову ОСОБА_1 .  Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовано тим, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було враховано приписи частини 3 статті 142 Закону №1402-VІІІ.
При цьому у ГУ ПФУ в Рівненській області відсутні законні підстави для зарахування періодів роботи, що не віднесені до суддівських посад, визначених статтею 137 Закону №1402.
Окрім того, скаржник наполягає на тому, що суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог мав застосувати строки позовної давності, визначені статтями 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 12 серпня 2021 №1817/0/15-21 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» була звільнена з посади судді та згідно з наказом в.о. голови Верховного Суду від 13 серпня 2021 року №2194-к відрахована зі штату суду.
Позивачка перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 18 серпня 2021 року в розмірі 64% суддівської винагороди працюючого судді.
На звернення ОСОБА_1 із заявою щодо порядку обчислення відсоткового розміру її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розрахунком загального страхового стажу та стажу роботи на посаді судді в розмірі 74% ГУ ПФУ в Рівненській області у відповіді від 27 вересня 2021 року зазначило, що до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 не було зараховано половину строку навчання на денній формі у Львівському ордена Леніна державному університеті ім. І. Франка з 01 вересня 1977 року по 25 червня 1982 року та період роботи адвокатом Донецької обласної колегії адвокатів з 22 грудня 1991 року по 21 грудня 1993 року.
ОСОБА_1 не погодилася із такими діями та рішеннями пенсійного органу щодо відмови у перерахунку призначеного їй довічного грошового утримання судді та звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається. 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статус судді у відставці на час виходу ОСОБА_1 у відставку було регламентовано приписами Закону №1402.
Згідно із частиною 1 статті 116 вказаного закону суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Відповідно до положень статті 137 Закону №1402 до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:
1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;
2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
За приписами статті 142 Закону №1402 судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;
2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Разом із тим, відповідно до абзацу четвертого пункту 34 розділу XII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
При цьому на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді Харцизького міського суду Донецької області 22 грудня 1993 року правовий статус суддів в Україні було регламентовано Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ “Про статус суддів” (далі - Закон № 2862- XII).
Відповідно до статті 7 Закону №2862-ХІІ ( в редакції на час призначення позивача на посаду судді) право на зайняття посади судді  районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту  і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.
У відповідності до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 вона з 28 лютого 1983 року по 21 грудня 1993 року працювала адвокатом Донецької обласної колегії адвокатів (записи трудової книжки №15 та №16).
Відтак, суд першої інстанції слушно в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» врахував висновки, що містяться у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 у справі №9901/805/18, та дійшов переконання, що відповідно до приписів частини 2 статті 137 Закону №1402-VIII та частини 1 статті 7 Закону № 2862-ХІІ до стажу роботи позивачки на посаді судді, з якого обчислюється відповідний розмір довічного грошового утримання, має бути зарахований період її роботи адвокатом Донецької обласної колегії адвокатів з 22 грудня 1991 року по 21 грудня 1993 року. 
Окрім того, відповідно до абзацу другого статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 “Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів” до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Водночас суд першої інстанції слушно врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 березня 2018 року у справі №308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі №243/4458/17, від 05 грудня 2019 року у справі №592/2737/17, від 31 березня 2021 року у справі №235/7316/16-а, від 13 лютого 2020 року у справі №592/5433/17, від 12 травня 2020 року у справі №303/1504/17-а, та дійшов вірного висновку про те, що з виходячи із наведеного правового регулювання та встановлених фактичних обставин до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, слід також зарахувати половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі за денною формою навчання з 25 серпня 1977 року по 25 червня 1982 року у Львівському ордена Леніна державному університеті ім. І. Франка тривалістю 02 роки 05 місяців 01 день.
Оцінюючи доводи ГУ ПФУ в Рівненській області щодо недотримання ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду, апеляційний суд погоджується із позивачкою у тому, що правовідносини між сторонами щодо отримання довічного грошового утримання судді є триваючими і законодавством не обмежено будь-яким строком право позивачки на звернення до суду з вимогою про перерахунок грошового утримання, який не проведений з вини відповідача.
При цьому відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року у справі №646/6250/17, у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає. 
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі № 460/22963/23 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк