КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И 
10 червня 2024 року
м. Київ
провадження №22-ц/824/8809/2024
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів  судової палати з розгляду цивільних справ  головуючий - Євграфова Є. П. (суддя-доповідач), 
судді - Желепа О. В., Мазурик О. Ф.
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі : відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною ОСОБА_3 ,
на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Арапіної Н. Є.
від 22 січня 2024 року
у цивільній справі № 755/19660/20 Дніпровського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
до ОСОБА_1 ,
треті особи Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), 
Десята Київська державна нотаріальна контора
про визнання заповіту недійсним, 
В С Т А Н О В И В:
В грудні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десята Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.
В обґрунтування позову вказували, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , батько позивача ОСОБА_3 та дідусь позивача ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме, на частину квартири АДРЕСА_1 . 
Після відкриття спадщини позивачам стало відомо, що 29 січня 2019 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Давидовою Т. М. посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 4-125, відповідно до якого ОСОБА_5 , заповів відповідачу свої права та обов`язки, які йому належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які будуть належати йому у майбутньому, та усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право. 
Позивачі вважають вказаний заповіт недійсним, оскільки спадкодавець, починаючи з 2017 року мав психічне захворювання та на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дії та не міг керувати ними. Посилаючись на викладене, просили задовольнити позов  та визнати недійсним  вказаний заповіт. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що позивачами надано всі наявні документи, які підтверджують, що ОСОБА_5 страждав психічним розладом, а тому складений ним заповіт не може розглядатись як заповіт, що відповідає вимогам закону та волі ОСОБА_5 . Вважає, що  суд упереджено віднісся до оцінки доказів, прийнявши до уваги покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які 29 січня 2019 року - день укладення спірного заповіту, з   ОСОБА_5 не спілкувались, однак не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які в той в день спілкувались з ОСОБА_5 , а також покази ОСОБА_14 - лікаря психіатра , який лікував  ОСОБА_5 . Зазначає, що нотаріус безпідставно посилалась на те, що ОСОБА_15 в момент вчинення заповіту розумів значення своїх дій.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1   та його представник ОСОБА_2   проти апеляційної  скарги заперечили, просили її залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.
Від третьої особи - Десятої Київської державної нотаріальної контори надійшов лист, в якому висловлено прохання  розглядати справу за відсутності представника нотаріальної контори, оскільки через надмірну завантаженість справ, представник нотаріальної контори присутнім в судовому засіданні 10 червня 2024 року  бути не зможе.
Інші учасники справи до апеляційного суду не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомили. Зокрема, апелянт ОСОБА_3 повідомлялась засобами поштового зв`язку на вказану нею поштову адресу, утім поштове відправлення повернулось із відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, згідно заповіту, посвідченого 29 січня 2019 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Давидовою Т. М. зареєстрованого в реєстрі за № 4-125, ОСОБА_5 заповів відповідачу ОСОБА_1 свої права та обов`язки, які йому належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які будуть належати йому у майбутньому, та усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право (а.с. 115).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 16).
Обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсним складеного ОСОБА_5 заповіту, позивачі і вказували, що спадкодавець починаючи з 2017 року мав психічне захворювання та на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дії та не міг керувати ними.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо спростування висновку судово-психіатричної експертизи, а також абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).
Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Заповіт, як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (див. постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22)).
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1267 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона 
 
не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21).
Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом п.3 ч.1 ст. 105 ЦПК, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи призначення експертизи є обов`язковим.
Відповідно до висновку судового-психіатричного експерта №483 від 16 травня 2023 року, що складений за результатом посмертної комісійної судово-психіатрічної експертизи,  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період складання та підписання ним заповіту від 29 січня 2019 року виявив ознаки психічного розладу у вигляді: «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з інтелектуально-мнестичним зниженням» (згідно з МКХ-10:F07.8) ступінь якого неможливо встановити. Відповідно неможливо відповісти на питання щодо можливості чи неможливості ОСОБА_5 ,1935 р. н., на період складання та підписання ним заповіту від 29 січня 2019 року, за його психічним станом здатності усвідомлювати значення своїх дії та керувати ними (а.с. 2-16, том 2).
Висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні ст. 110 ЦПК України.
Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції експертом Тищенком С. А. (головний судово-психіатрічний експерт відділу судово-психіатричної експертизи), відповідно до ч. 4 ст. 72 ЦПК України надав роз`яснення вказаного вище експертного висновку щодо дослідження 
питань судово-психіатричної експертизи. Зокрема зазначив, що в матеріалах цивільної справи міститься копія направлення лікаря амбулаторії від 13 червня 2017 року про направлення ОСОБА_5 на консультацію до лікаря-психіатра, в якому діагноз хронічного психічного захворювання ставився під питанням. Будь-яка інформація, що ОСОБА_5 дійшов до лікаря та, які висновки зроблено комісією, відсутня. У 2018 році ОСОБА_5 оглядався лікарем в рамках «обхідного листа перед операцією», в якому лікар-психіатр констатував легке мнестичне зниження. Через протиріччя діагнозів і недостатності медичної документації прийшли висновку про наявність порушення, але ступінь не виявилось можливості встановити.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).
Оцінюючи висновок у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема, з медичними документами та показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 які повідомили суду про відсутність будь-яких психічних і поведінкових порушень у ОСОБА_5 , суд першої інстанції вважав, що висновок експерта є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини стосовно психічного стану ОСОБА_5 , висновки експертів містять докладний опис отриманих експертами матеріалів, та відомостей, які встановлені при дослідженні об`єктів експертизи, обґрунтування даних про психічний стан особи.
Так, зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_5 власноручно написав на тексті заповіту, що «заповіт з моїх слів записано вірно, уголос прочитаною та особисто підписано». При посвідченні даного правочину нотаріусом була перевірена дієздатність ОСОБА_5 , що відображено в тексті правочину. Останньому було роз`яснено зміст правочину, його наслідки, на що ОСОБА_5 погодився, прочитав заповіт та підписав його.
Також з наявної в матеріалах справи оригіналу довідки №061/203/06/1321 від 04 серпня 2021 року, наданої на запит суду  з КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2 слідує, що ОСОБА_5 під наглядом у лікаря-психіатра не перебуває, медична документація відсутня.
З довідки №1035/01-03 від 06 серпня 2021 року, наданої КНП «Центр первинної медико -санітарної допомоги №4 Дніпровського району м. Києва на запит суду, вбачається, що  медична карта  амбулаторного хворого» на ім`я ОСОБА_5 в медичному закладі відсутня.
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19).
Отже в матеріалах справи відсутні докази про те, що померлий ОСОБА_5 перебував на диспансерних обліках у лікарів психіатрів як у м. Києві, за місцем свого проживання та реєстрації, так і в Київській області, де він  проживав останні роки свого життя.
Інших належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповідач ОСОБА_5 на час посвідчення заповіту 29 січня 2019 рокубув абсолютно неспроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Позивачі не ставили питання про необґрунтованість висновку та необхідність призначення повторної експертизи, належних та достовірних доказів того, що на час написання заповіту ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та ними керувати не надали, а тому  підстав для відхилення експертного висновку під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції встановлено не було. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги покази свідків  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які спілкувались з ОСОБА_5 в день складання заповіту, тобто 29 січня 2019 року, та ОСОБА_14 - лікаря психіатра, який лікував ОСОБА_5 , колегія судів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав оцінку доказам, у тому числі показам свідків та висновку експерта, у їх сукупності. Покази свідків, на які посилається апелянт не спростовують висновків суду про відсутність доказів абсолютної неспроможності ОСОБА_5   в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Доводи апеляційної скарги про те,  що експертним висновком підтверджено, що ОСОБА_5 страждав психічним розладом, колегія суддів відхиляє, оскільки підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, а таких обставин позивачі не довели.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ  від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Порушень процесуального права  та неправильного застосування норм матеріального права судом першої інстанції не встановлено. Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, враховуючи аргументи та доводи сторін у справі, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.
Підстави для задоволення апеляційної скарги  та скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
Повний текст постанови складений 19 червня 2024 року.
 
Судді:                                                                                                                      Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                                 О. В. Желепа 
 
                                                                                                                                 О. Ф. Мазурик