ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/7410/22                                             Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Тихоненко О.М.,                                                                                   
                                                                                                                                  Суддя-доповідач Кобаль М.І.   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                            Кобаля М.І.,
суддів                                   Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -
В С Т А Н О В И В:

Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області (далі по тексту - позивач, ГУ ДПС у Чернігівській області) звернулося до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач) в якому просило стягнути з відповідачки у  дохід бюджету кошти у сумі 428 718,62 грн., для погашення податкового боргу з податку на додану вартість в сумі 427188,21 грн, податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 1020,00 грн, єдиного податку з фізичних осіб в сумі 170,41 грн та адміністративного штрафу, контроль за справлянням якого закріплений Державною податковою службою в розмірі 340,00 грн.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року в задоволенні значеного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ФОП ОСОБА_1 була платником податку на додану вартість, єдиного податку з фізичних осіб, а також податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування. На момент подання даного позову, ФОП ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку маючи 12 стан  припинено, але не знято з обліку (КОР пусті, але не закриті).
У період з 09.11.2020 по 13.11.2020, контролюючим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку платника податків  ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, за період з 07.09.2018 по 27.02.2019, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за період з 07.09.2018 по 27.02.2019, за результатами якої складено акт від 20.11.2020 №1109/07/3288016003 (далі по тексту - акт перевірки).
Згідно вказаного акта перевірки встановлено ряд порушень податкового законодавства України.
На підставі висновків акта перевірки, 19.01.2021 ГУ ДПС у Чернігівській області прийнято податкові повідомлення-рішення:
-          №00001900700, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 267035,00 грн (за податковим зобов`язанням 213 628,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями  53407,00 грн);
-          №00001920700, яким нараховану штрафні санкції в розмірі 110214,00 грн. за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг);
-          №00001930700, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 1020,00 грн. по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування;
-          №00001890700, яким збільшено суму грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб на загальну суму 1241,15 грн. (за податковим зобов`язанням  992,92 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями  248,23 грн);
- №00001880700, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 340,00 грн. за адміністративні штрафи та інші санкції.
27.05.2021 ГУ ДПС у Чернігівській області виставлено податкову вимогу №0002664-1306-2525 на суму боргу у розмірі 428 718,62 грн, яка вручена ОСОБА_1 21.07.2021.
У зв`язку з несплатою відповідачем вказаної суми грошових зобов`язань у добровільному порядку, податковий орган звернувся до суду із даним позовом про їх стягнення в судовому порядку, в інтересах Держави.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент подання даного позову скарга ОСОБА_1 на податкові повідомлення-рішення від  19.01.2021 року №00001900700, №00001920700, №00001930700, №00001890700 та №00001880700 контролюючим органом не розглянута, рішення по ній не прийнято, відповідно строк звернення до суду з вказаним позовом про стягнення податкового боргу ще не настав, оскільки зазначені податкові повідомлення-рішення є неузгодженими.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до  статті 67 Конституції України  кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України) та іншими законами України з питань оподаткування (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За правилами підпункту  16.1.4  пункту  16.1  статті  16 ПК України  платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з пунктом  36.1  статті  36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Як визначено підпунктом  14.1.39. пункту  14.1 статті  14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
За визначенням підпункту  14.1.157  пункту  14.1  статті  14 ПК України  податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Підпунктом  14.1.175. пункту 14.1  статті  14 ПК України визначено, що  податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Відповідно до пункту 59.1статті 59  ПК України  у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання, в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Строки сплати податкового зобов`язання встановлені  статтею 57 ПК України, відповідно до пункту 57.3 якої передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту  54.3 статті  54  цього  Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
За змістом пункту  56.17 статті  56 ПК України  процедура адміністративного оскарження закінчується, зокрема, днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
День закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків.
При цьому, процедура адміністративного оскарження, згідно пп.56.17.1 п.56.17 ст.56 ПК України  закінчується днем, наступним за останнім днем строку, передбаченого для подання скарги на рішення контролюючого органу, у разі, коли така скарга не була подана у строк, передбачений абз.1  п.56.3 ПК України.
Відповідно до ст.52-8 підрозділу 10  Інші перехідні положення  розділу ХХ  Перехідних положень Податкового кодексу України визначено, що  тимчасово, на період по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків, встановлених, зокрема,  статтею 56 цього Кодексу  (в частині процедури адміністративного оскарження) щодо скарг платників податків (крім скарг щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість), що надійшли (надійдуть) по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), та/або які не розглянуті станом на 18 березня 2020 року. Таке зупинення не породжує будь-яких наслідків, передбачених  статтею 56 цього Кодексу.
З першого календарного дня місяця, наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), перебіг строків, які зупинялися відповідно до цього пункту, продовжується з урахуванням часу, що минув до такого зупинення.
Пунктом 1  постанови Кабінету Міністрів України від  09.12.2020 №1236  «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  (зі змінами згідно  постанови Кабінету Міністрів України від  27.05.2022 №630) передбачено встановлення з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 31.08.2022 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого  постановами Кабінету Міністрів України від  11.03.2020 №211  «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  (Офіційний вісник України, 2020 р., №23, ст.896, №30, ст.1061), від  20.05.2020 №392  «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  (Офіційний вісник України, 2020 р., №43, ст.1394, №52, ст.1626) та від  22.07.2020 №641  «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  (Офіційний вісник України, 2020 р., №63, ст.2029).
Як вірно зазначено судом першої інстанції, 13.02.2023 ОСОБА_1 подано скаргу до ДПС України на податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Чернігівській області від  19.01.2021 року №00001900700, №00001920700, №00001930700, №00001890700 та №00001880700 (а.с.110-121).
Рішенням  ДПС України №5078/6/99-00-06-01-04-06 від 01.03.2023 року   повідомила ОСОБА_1 про продовження строку розгляду скарги (а.с.150).
Таким чином, станом на момент розгляду даної справи судом, скарга ОСОБА_1 на податкові повідомлення-рішення від  19.01.2021 №00001900700; №00001920700; №00001930700; №00001890700; №00001880700 не розглянута, відповідно вказані податкові повідомлення-рішення є неузгодженими.
Враховуючи вимоги п. 59.1статті 59  ПК України, в частині не сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що у податкового органу не було законних підстав для звернення до суду з даним позовом 21.10.2022 року про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу, який  визначений податковими повідомленнями-рішеннями від  19.01.2021 №00001900700; №00001920700; №00001930700; №00001890700; №00001880700, які є неузгодженими та оскаржуються відповідачем.
Щодо доводів скаржника викладених в апеляційній скарзі про узгодженість податкового боргу, у зв`язку з прийняттям ДПС України рішення №7885/6/99-00-06-01-04-06 від 30.03.2023 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вони не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки станом на момент подання позову (21.10.2022 року)  повідомлення-рішення від  19.01.2021 №00001900700; №00001920700; №00001930700; №00001890700; №00001880700 не мали статусу узгоджених, скарга ОСОБА_1 розглянута не була, відповідно, відповідачка не скористалась наявним у неї законним правом оскарження вказаних повідомлень-рішень, через дію карантину.
З огляду на зазначені вище правові норми та обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи ГУ ДПС у Чернігівській області про наявність у   ОСОБА_1 , станом на 19.09.2022, узгодженого податкового боргу є безпідставними та не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
При цьому суд зазначає, що під час розгляду справи, де одним із учасників є суб`єкт владних повноважень, застосовується загальний принципdubio pro tributario: у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне,\або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою, тлумачення такого закону здійснюється на користь особи приватного права.
Відповідно до основних засад податкового законодавства України презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України).
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для здійснення задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2    ст. 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо клопотання заявленого представником позивача Підгорним К.Є. , у відзиві на апеляційну скаргу, про стягнення з відповідача понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., суд апеляційної    інстанції зазначає наступне.
Так, представником позивача Підгорним К.Є. на підтвердження судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, додано копії до відзиву на апеляційну скаргу:
- договір від 26.06.2023 року про надання правової допомоги;
- акт прийому-передачі виконаних робіт для підтвердження розміру оплати послуг адвоката (гонорару), згідно надання договору про надання правової допомоги    від 07.08.2023 на суму 6000,00 грн.;
- квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 07.08.2023 на суму 6000,00 грн.
З аналізу зазначених документів вбачається, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який узгоджений між позивачем та його представником, становить 6000,00 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1  статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта в ладних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7      ст. 139 КАС України).
Приписами ч. 1  ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України     передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з ч. 9  ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
За приписами ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України  встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються, згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат  учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З аналізу положень      статті 134 КАС України     вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу  підлягає доказуванню  в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій      статті 134 КАС України.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5  статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з пунктом 4 частини першої  статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього ж Закону  визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Відповідно до      статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»     гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, висловленої у постанові від 15 травня 2018 року по справі №821/1594/17, належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано.
Пунктом 3.2  рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).
У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Колегією суддів встановлено, що представником позивача Підгорним К.Є. , в якості доказів, додано до позовної заяви документи витрат на правничу допомогу в розмірі    6000,00 грн.
Так, п. 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI  установлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої      статті 1 Закону №5076-VI).
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу колегією суддів враховується, що, відповідно до вимог ч. 6 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами може бути зменшено судом виключно за клопотанням іншої сторони.
Поряд із цим, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання стягнення витрат на правничу допомогу, на суд покладено обов`язок із встановлення підтвердження надання послуг  з професійної правничої допомоги та підтвердження факту понесення таких витрат.
Згідно з ч.ч.1-2  ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
З огляду на зазначене, вимоги позивача про відшкодування податковим органом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. є неспівмірними зі складністю та розглядом даної справи.
У свою чергу, в даному випадку, ОСОБА_1 отримана правнича допомога у вигляді написання відзиву на апеляційну скаргу та на частину додаткового рішення у справі, а тому колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про часткове задоволення вимог позивача в розмірі 3000,00 грн.
Відповідно до ч. 1    ст. 257 КАС України    за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1    ст. 260 КАС України    питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5    ст. 328 КАС України    не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року - залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (ЄДРПОУ ВП 44094124) шляхом їх безспірного списання витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 28.05.2024 року