ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" травня 2024 р.           Справа№ 910/11995/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Козир Т.П. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М., 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023
у справі № 910/11995/23 (суддя  Т.В. Васильченко)
за позовом Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика»
про визнання недійсним договору та додатків
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

 ВСТАНОВИВ:
У липні 2024 року Фізична особа-підприємець Кукулєвська Катерина Сергіївна (далі також - Підприємець) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі також - Товариство) про визнання недійсним договору №439636-КС-002 про надання кредиту (Електронна форма) та додатків до нього. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір, а саме пункти 1, 3 договору та додаткова угода №1 і додаткова угода №2 були укладені з порушенням приписів статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 47, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також не відповідають принципам справедливості, добросовісності та чесності внаслідок недоброчесної підприємницької діяльності ТОВ «Бізнес позика».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі №910/11995/23 у задоволенні позовних вимог Фізичній особі-підприємцю Кукулєвській Катерині Сергіївні  відмовлено.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано нормами ст.ст. 203, 204, 215, 236, 509, 526, 626, 627, 629, 638, 1048, 1054 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України), ст.ст. 3, 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1, 3, 12 Закону України «Про споживче кредитування», ст.ст. 3, 47, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Правилами розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 11.02.2021 №16 (далі також - Правила), та Положенням про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженими   постановою Правління Національного банку України від   03.11.2021 №113 (далі також - Положення), застосувавши які, суд дійшов висновку про відповідність умов договору про надання кредиту №439636-КС-002 від 01.02.2022, укладеного з відповідачем, та додаткової угоди №1 від 26.02.2022 та №2 від 12.03.2022 вимогам законодавства, що унеможливило застосування ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Фізична особа-підприємець Кукулєвська Катерина Сергіївна звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог за апеляційною скаргою Підприємець посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга зводиться до незгоди позивача з наданою судом оцінкою спірним правовідносинам сторін та спірним умовам договору та додаткових угод №1,2. Підприємець наполягає, що пункти 1, 3 договору, додаткова угода №1 і додаткова угода №2 були укладені з порушенням приписів статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 47, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність».
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/11995/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі № 910/11995/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
22.02.2024 матеріали справи № 910/11995/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі № 910/11995/23 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
07.03.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про продовження процесуального строку для усунення недоліків апеляційної скарги, обґрунтована необхідністю надання часу для отримання відповіді від ДП «Інформаційні судові системи» щодо інформації про дату та час надходження оскаржуваного рішення до електронного кабінету скаржника.    
14.03.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в тексті якої викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване надходженням оскаржуваного рішення до електронного    кабінету скаржника підсистеми Електронного суду 19.01.2024.    
У зв`язку з перебуванням колегії суддів у відпустці з 11.03.2024 по 24.03.2024, розгляд вищевказаних заяв колегією суддів був здійснений після виходу з відпустки.    
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 задоволено заяву Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни та поновлено останній пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі №910/11995/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі №910/11995/23 та призначено справу до розгляду на 24.04.2024. Товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу  до 12 квітня 2024 року.
Товариство скористалось правом, наданим статтею 263 ГПК України, надало відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу Підприємця залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі №910/11995/23 - без змін. Вважає рішення суду першої інстанції вмотивованим та таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального права до встановлених судом обставин та спірних правовідносин сторін.
14.03.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2024 розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі №910/11995/23 за клопотанням скаржника відкладено на 08.05.2024.
07.05.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.  
08.05.2024   через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни надійшло клопотання про розгляд справи за наявними матеріалами справи, за її відсутності. 
08.05.2024 розгляд справи №910/11995/23 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Агрикової О.В. у відпустці. 
Після виходу судді Агрикової О.В. з відпустки, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі №910/11995/23 призначено на 22.05.2024 та задоволено клопотання скаржника про участь останнього у судовому засіданні, призначеному на 22.05.2024 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.  
22.05.2024 скаржник в судове засідання явку свого уповноваженого представника представників не забезпечив, про поважність причин нез`явлення в судове засідання суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, шляхом доставлення копій ухвал апеляційного суду до його електронного кабінету, що підтверджується відповідними довідками.
За приписами частини 1, пункту 2 частини 2  статті 202 ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Згідно з частинами 11-13  статті 270 ГПК України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Також колегія суддів зазначає, що учасники справи не були позбавлені права та можливості знайомитись з відповідними ухвалами у Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/) з огляду на приписи частини 1  статті 9 ГПК України, частини 2  статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", відповідно до яких доступ до судових рішень є відкритим, а повний текст судових рішень підлягає оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.
В даному контексті слід враховувати також правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Крім того, враховуючи положення частини 1  статті 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію  Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі, а тому, заслухавши думку учасників справи, колегія суддів ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги без участі осіб, які не з`явилися.
В судовому засіданні представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вказуючи на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін як законне та вмотивоване.
22.05.2024 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, наявні у справі, врахувавши пояснення, надані представником відповідача в судовому засіданні, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі № 910/11995/23 не підлягає задоволенню у зв`язку з таким.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 01.02.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (далі - кредитодавець) та Фізичною особою-підприємцем Кукулєвською Катериною Сергіївною (далі - позичальник) укладено договір №439636-КС-002 про надання кредиту (далі - договір) в електронній формі, за умовами пункту 1 якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 60 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту, та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям.
26.02.2022 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №439636-КС-002 про надання кредиту від 01.02.2022 (електронна форма), відповідно до пункту 1 якої позичальник підтвердив наявність у нього заборгованості перед кредитодавцем за договором,   яка станом на 26.02.2022 становить 73 355,54 грн, що включає: суму кредиту - 60 000,00 грн; проценти за користування кредитом - 7 131,19 грн; комісія за надання кредиту - 6 224,35 грн.
Орієнтовна загальна вартість наданого кредиту, в частині заборгованості, що вказана у пункті 1 додаткової угоди №1, становить 163 506,72 грн (пункт 2 додаткової угоди №1).
Згідно з пунктом 3 додаткової угоди №1 сторони домовились встановити процентну ставку за користування кредитом в наступному розмірі: з 26.02.2022 до 01.03.2022 (включно) - 1,08049055% в день; з 02.03.2022 - 1,08049055% в день.
Відповідно до пункту 4, 5 додаткової угоди №1 сторони домовились внести зміни в пункт 1 договору та викласти "Термін дії договору" та "Строк кредиту" в новій редакції, а саме: термін дії договору до 27.08.2022; строк кредиту - 208 днів.
Крім того, у пункті 6 додаткової угоди №1 сторони встановили новий графік платежів для погашення заборгованості позичальника, що вказана у пункті 1 додаткової угоди №1.
За умовами пункту 7 додаткової угоди №1 сторони домовились, що з дати укладання цієї додаткової угоди, до договору застосовуються (є його невід`ємною частиною) Правила надання споживчих кредитів Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика", в редакції, яка є чинною на момент укладання додаткової угоди №1 та розміщена на сайті кредитодавця.
12.03.2022 між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору №439636-КС-002 про надання кредиту від 01.02.2022 (Споживчий кредит. Електронна форма), відповідно до пункту 1 якої позичальник підтвердив наявність у нього заборгованості перед кредитодавцем за договором, яка станом на 12.03.2022 становить 73 355,54 грн, що включає: суму кредиту - 60 000,00 грн; проценти за користування кредитом - 7 131,19 грн; комісія за надання кредиту - 6 224,35 грн.
Орієнтовна загальна вартість наданого кредиту, в частині заборгованості, що вказана у пункті 1 додаткової угоди №2, становить 188 444,78 грн (пункт 2 додаткової угоди №2).
Згідно з пунктом 3 додаткової угоди №2 сторони домовились встановити процентну ставку за користування кредитом в наступному розмірі: з 12.03.2022 до 26.03.2022 (включно) - 1,08049055% в день; з 27.03.2022 - 1,08049055% в день.
Відповідно до пунктів 4, 5 додаткової угоди №2 сторони домовились внести зміни в пункт 1 договору та викласти "Термін дії договору" та "Строк кредиту" в новій редакції, а саме: термін дії Договору до 22.10.2022; строк кредиту - 264 днів.
У пункті 6 додаткової угоди №2 сторони встановили новий графік платежів   для погашення заборгованості позичальника, що вказана у пункті 1 додаткової угоди №2.
У пункті 7 додаткової угоди №2 сторони домовились, що з дати укладання цієї додаткової угоди, до договору застосовуються (є його невід`ємною частиною) Правила надання споживчих кредитів Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика", в редакції, яка є чинною на момент укладання додаткової угоди та розміщена на сайті кредитодавця.
Вказаний договір та додаткові угоди до нього укладені з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
З матеріалів справи вбачається, що свої зобов`язання за договором про надання кредиту від 01.02.2022 відповідач виконав належним чином, надавши позивачці - ФОП Кукулєвській К.С. кредитні кошти у загальному розмірі 60 000,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом станом на 16.05.2023, копія якого наявна в матеріалах справи.
Факт отримання та розмір наданих відповідачем кредитних коштів позивачем не заперечувався.
Надаючи правову оцінку умовам договору та додаткових угод до нього, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про те, що останній за своєю природою є кредитним договором. Правовідносини, які виникли на підставі кредитного договору врегульовано нормами приписами глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Так, згідно вимог статті 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Предметом спору у справі, що переглядається є вимога Підприємця про недійсність як кредитного договору, так і додаткових угод, укладених до цього договору. При цьому, основні доводи Підприємця зводяться до невідповідності умов договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.
Відповідно до положень частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Тобто, виходячи з наведених приписів, позивач звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, на момент його вчинення.
Так, Підприємець вказує, що ТОВ «Бізнес позика» в умовах воєнного стану вирішило вести недобросовісну підприємницьку діяльність і скористатись можливістю отримати завищений прибуток за наданою послугою з кредитування, оскільки розмір нарахованих по договору процентів (який становить 50% тіла кредиту) є неспівмірним із сумою кредиту та несправедливим, що, в свою чергу, не відповідає нормам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Крім цього, на переконання Підприємця, положення пункту 1 договору, якими встановлена процента ставка в день у розмірі 1,08049055 є недійсними, оскільки суперечать принципу добросовісності, справедливості, спрямоване на здійснення ТОВ «Бізнес позика» нечесної підприємницької діяльності, що є порушенням пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Підприємець також вказує, що ТОВ «Бізнес позика» веде недобросовісну підприємницьку діяльність і вводить клієнта в оману, вказуючи в договорі та додаткових угодах різні правила кредитування, щодо яких застосовується різне законодавство, даючи таким чином собі можливість маніпулювати законодавством в залежності від того, яке законодавство та які внутрішні правила будуть більш вигіднішими для ТОВ щодо стягнення заборгованості в той чи інший час. Тобто, такі дії відповідача суперечать нормам частини 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Надаючи оцінку доводам позивача, колегія суддів керується такими нормами права.
Так, загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до пункту 6 частини 1 статті 4 якого надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою.
Згідно з частиною 1 статті 6 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (тут і далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів»         визначено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Із положень частини 1, 2, 3, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» слідує, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнано недійсним.
Частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що недійсним є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності.
Відповідно до частини 1, 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації, зокрема, про спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг.
Як передбачено частиною 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
В силу частини 1 статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.
Згідно з частиною 1 статті 1   Закону України «Про споживче кредитування» споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит; споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
За змістом частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживачів порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Отже, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про те, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», є лише громадянин (фізична особа), який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги), зокрема, фінансові послуги для власних побутових потреб.    
Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів як фізичних осіб від правовідносин з іншими суб`єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фізична особа-підприємець не може вважатись споживачем фінансових послуг в розумінні Закону України «Про споживче кредитування» та   Закону України «Про захист прав споживачів».
За таких обставин, незалежно від предмета і підстав позову на правовідносини, що виникають з господарського договору, укладеного між двома суб`єктами господарювання, що здійснюють підприємницьку діяльність, дія Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, між ТОВ «Бізнес позика» та Фізичною особою-підприємцем Кукулєвською К.С. укладено договір про надання кредиту від 01.02.2022 року, за умовами якого позивачка отримала кредит на строк 24 тижнів з метою придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, незалежної професійної діяльності або будь-якої іншої не забороненої законом діяльності.
Пунктом 1 договору встановлено, що цей кредит не є споживчим.
З умов спірного договору вбачається, що позичальник є суб`єктом господарювання, який отримав неспоживчий кредит на неспоживчі цілі для фінансування своєї підприємницької діяльності.
Отже, як мотивовано зауважив суд першої інстанції, зважаючи на визначений сторонами договору правовий статус позичальника як фізичної особи підприємця, а також ціль кредиту, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не регулюють спірні правовідносини, а тому посилання позивача на положення Закону України «Про захист прав споживачів» в обґрунтування позовних вимог не є підставою для визнання спірного договору недійсним як такого, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».
При цьому, колегія суддів зауважує, що укладення додаткової угоди №2 від 12.03.2022 року, в реквізитах якої позичальником вказано не ФОП Кукулєвська Катерина Сергіївна, а фізична особа ОСОБА_1 , не вказує на те, що між сторонами виникли відносини споживчого кредитування. Дійсно, відсутність доказів укладення між сторонами у справі будь-якої додаткової угоди про заміну сторони у договорі з ФОП Кукулєвська К.С. на фізичну особу ОСОБА_1 та внесення змін до умов договору щодо цілей надання кредиту та строку кредитування у встановленому чинним законодавством порядку, вказує лише на невідповідність назви сторін у додатковій угоді №2 та в основному договорі як технічну помилку.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо необхідності застосування судом вимог Закону України «Про захист прав споживачів» ґрунтуються на неправильному розумінні позивачем норм матеріального права, якими унормовано спірні правовідносини сторін, а також умов договору.
Аналіз умов кредитного договору, додаткової угоди №1, а також додаткової угоди №2 переконливо вказують на те, що кредит не був споживчим. По це свідчать ціль кредиту - придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, а також статус позивальника - Фізична особа підприємець. У подальшому, зазначення у додатковій угоді №2 позичальника без вказання статусу «фізична особа підприємець», а лише ОСОБА_1 не змінює правового статусу як власне кредиту як неспоживчого, а також і позичальника, з фізичної особи-підприємця на фізичну особу.
Судом першої інстанції слушно підкреслено, що зміна правового статусу позичальника має відбуватись шляхом внесення відповідних змін до договору, з яких чітко буде убачатись, що як позикодавець, так і позичальник домовились про таку зміну.  
Переглядаючи справу в частині недійсності спірного договору як такого, що не відповідає нормам статей 47, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини 1-4 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює професійну діяльність на ринках капіталу на підставі ліцензії, що видається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку. До банківських послуг належать: 1) залучення коштів та банківських металів, що підлягають поверненню, від необмеженого кола осіб; 2) відкриття та ведення рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) надання коштів та банківських металів у кредит за рахунок залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від власного імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.
Частиною 3 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до частини 1, 2 статті 3 Закону України «Про банки та банківську діяльність» цей Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків. Положення цього Закону та нормативно-правові акти Національного банку України застосовуються як до банків, так і до філій іноземних банків.
Отже, норми цього закону регулюють економічні, організаційні і правові засади діяльності банків і філій іноземних банків та не розповсюджуються на фінансову діяльність небанківських установ.
Водночас, як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» не є банківською установою, відтак, дія положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» на товариство не розповсюджується.
У свою чергу, вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит) встановлено Правилами розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженими постановою Правління Національного банку України від   11.02.2021 року №16 (далі - Правила), та Положенням про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженими   постановою Правління Національного банку України від   03.11.2021 року №113 (далі - Положення).
В силу приписів пункту 5 вказаних Правил кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супровідних послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит у додатку 2 до цих Правил.
Відповідно до умов підпункту 6 пункту 9 Положення договори про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, повинні містити, у тому числі, перелік та вартість супровідних послуг, що надаються кредитодавцем під час укладення договору, з посиланням (гіперпосиланням для електронної версії договору) на всі тарифи та комісії, що підлягають сплаті за такі послуги (за наявності).
Згідно з пунктом 1 Методики розрахунку загальної вартості кредиту, яка є додатком до Правил, до загальної вартості кредиту включаються загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб [комісії за розрахунково-касове обслуговування банку, у якому відкритий рахунок кредитодавця (під час зарахування коштів у рахунок погашення споживчого кредиту), страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, а також інші обов`язкові платежі, які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (крім платежів, що згідно із законодавством України не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом).
Таким чином вказані Правила та Положення передбачають правомірність встановлення та включення кредитодавцем до загальної вартості кредиту вартості супровідних послуг за кредитом, в тому числі і комісії за надання кредиту.
Враховуючи викладене, та оскільки передбачена пунктом 1 договору комісія за надання кредиту є одноразовою і сплачується за оформлення кредиту, її розмір є незмінним, а право кредитодавця на її включення до загальної вартості кредиту передбачена вищенаведеними нормативними актами, доводи позивача про недійсність умов Договору в цій частині судом є необґрунтованими. Висновки суду першої інстанції у цій частині також відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини сторін.
Переглядаючи в апеляційному прядку доводи Підприємця про те, що зазначення у пункті 1 договору та у пункті 7 додаткової угоди №1 різних Правил кредитування вводять в оману позичальника, колегія суддів виходить з такого.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, при укладенні спірного договору позичальнику було надано Правила ТОВ "Бізнес позика" про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям.
У подальшому, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, при укладені додаткових угод №1 та №2 з технічних причин позичальнику було помилково надано   Правила надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика».
Під час розгляду даної справи судом встановлено, що зміст пункту 5.6 Правил надання споживчих кредитів та зміст пункту 5.6 Правил про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям, в яких визначається черговість зарахування платежів, є однаковими як для фізичних осіб так і для фізичних осіб-підприємців.
За таких обставин, а також оскільки позивачем не було надано доказів неправомірного застосування відповідачем при здійсненні нарахування заборгованості за кредитом умов саме Правил надання споживчих кредитів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт зазначення у додатковій угоді №2 Правил надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика» не вказує на недійсність як додаткової угоди, так і кредитного договору.
Враховуючи викладене, а також оскільки під час перегляду справи в апеляційному порядку судом не встановлено невідповідність умов кредитного договору та укладених до нього додаткових угод №1 та №2 нормам чинного законодавства, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав визначених положеннями статей 203 та 215 Цивільного кодексу України для визнання недійсними пунктів 1, 3 договору та додаткових угод №1, 2 до нього.
Колегія суддів також відхиляє посилання Підприємця на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18, за змістом якої Верховний Суд зробив загальний висновок щодо права суду за певних умов та обставин справи зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України.  
Як мотивовано зазначив суд першої інстанції, у даній справі   №910/11995/23 та у справі №902/417/18 предметом дослідження є різні неоднорідні правовідносини, які мають різну правову природу, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 не є релевантними до справи №910/11995/23 за змістовним критерієм та, відповідно не підлягають врахуванню судом.    
Колегія суддів також зауважує, що зазначені Підприємцем у позовній заяві обставини відсутності попиту на юридичні послуги у зв`язку з введенням в країні з 24.02.2022 року воєнного стану як і неможливість сплатити отриманий кредит та відсотки за його користування не є юридичними фактами які впливають на суть кредитних правовідносин, що склались між сторонами, однак, за наявності відповідних доказів, можуть слугувати підставами для відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду щодо сплати кредитних коштів за його наявності.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1   ст. 269 ГПК України   встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.  
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, з огляду на викладене зазначає, що Фізичній особі-підприємцю Кукулєвській Катерині Сергіївні під час розгляду справи судом першої інстанції надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Колегія суддів також приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу у тій мірі, у якій вони узгоджуються із висновками, зробленими апеляційним судом за результатами апеляційного провадження.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника - Фізичну особу-підприємця Кукулєвську Катерину Сергіївну.
Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -    
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі №910/11995/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 у справі №910/11995/23 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/11995/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
            Повний текст постанови складено 30.05.2024. 

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В. Агрикова

                                                                                Т.П. Козир